ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
       ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2021 року                                                                         м. Херсон

cправа №766/2424/20
провадження № 22-ц/819/1558/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого ( судді- доповідача)	Чорної Т.Г.,	
суддів:	Пузанової Л.В.,	
  	Склярської І.В.	
секретар	Савицька А.В.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу  Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 червня 2021 року у складі судді Єпішина Ю.М. у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,       
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» ( далі - АТ КБ «Приватбанк»)  звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
     Позов обґрунтовано тим, що 21 квітня 2007 року сторони уклали договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачкою заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
За умовами вказаного договору відповідачка отримала кредит у розмірі 9 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердила, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Посилаючись на те, що банк свої зобов?язання за договором виконав, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого угодою ліміту, а остання своєчасно не надала грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов?язаннями, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором яка станом на 31.12.2019 року становить 86140,05 грн, із яких: 6199,92 грн – заборгованість за кредитом; 73 468,03 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом, 1894 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов?язань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн – штраф (фіксована частина), 4078,10 грн – штраф (процентна складова).
Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 червня 2021 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість станом на 31.12.2019 року за кредитним договором б/н від 21.04.2007 року за тілом кредиту у розмірі 6199,92грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний  банк «Приватбанк»  судовий збір у сумі 1007,02 грн.
В апеляційний скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вимоги банку задовольнити. В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 особистим підписом засвідчила, що згодна з тим, що анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, правилами користування карткою, основними умовами обслуговування складають договір про надання банківських послуг. Крім того, в анкеті-заяві сторони погодили базову процентну ставку по кредитному ліміту в розмірі 3 % на місяць, а відтак умови кредитування щодо сплати процентів належним чином погоджені з позичальником. Суд не дослідив належним чином докази та обставини по справі, не встановив дійсного розміру заборгованості відповідачки по процентам та дійшов передчасних висновків про відмову у задоволенні частини позовних вимог. 
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 доводи апелянта не визнала, рішення суду просить залишити без змін, як постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального законодавства. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
   Із матеріалів справи вбачається, що 21 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та банком було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання позичальником заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердила, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Підписана заява містить розмір встановленого банком кредитного ліміту у розмірі 1000 грн та базову проценту ставку у розмірі 3%.
До кредитного договору банк додав Витяг із Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку», який не містить підпису позичальника.
Згідно довідки банк надав позичальнику кредитні картки: 
-№ НОМЕР_1 дата відкриття 21.04.2007 року термін дії 04.2011 року, 
-№ НОМЕР_2 дата відкриття 27.09.2007 року термін дії 04.2011 року,
-№ НОМЕР_3 дата відкриття 30.11.2007 року термін дії 04.2011 року, 
-№ НОМЕР_4 дата відкриття 07.02.2011 року термін дії 04.2015 року, 
-№ НОМЕР_5 дата відкриття 08.11.2013 року термін дії 08.2017 року.
В довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта зазначено про збільшення кредитного ліміту на рівні 8000 грн. 
       Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
        У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.         Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
       Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
        Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, пені та штрафів. 
Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 21.04.2007 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, як невід`ємної частини спірного договору.
       При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
В даному випадку також неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (21.04.2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (у лютому 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
       При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
       Оскільки Умови та Правила надання батьківських послуг не містять підпису відповідачки, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21.04.2007 року шляхом підписання заяви.
       Отже, в цій частині висновки суду відповідають закону та правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.
       Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту сторонами не оскаржується, тому законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Відмовляючи у задоволенні решти заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитним коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки ( пені, штрафів) за порушення термінів виконання кредитних зобов`язань, то такі вимоги задоволенню не підлягають. 
Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна з огляду на наступне.
Заявляючи вимоги, позивач, крім заборгованості по тілу кредиту, просив стягнути заборгованість по процентам за користування кредитом, пеню та штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг. 
Банк на підтвердження своїх вимог в цій частині, крім Умов та Правил надання батьківських послуг, також послався на заяву позичальника про отримання кредиту від 21.04.2007 року, яка підписана відповідачкою.
       В цій заяві зазначено базова відсоткова ставка за користування кредитом (3% в місяць на залишок заборгованості).
       При цьому, у довідці не встановлено розмір пені, штрафу, а оскільки Умови та Правила надання батьківських послуг не є складовою кредитного договору, то в їх стягненні суд правильно відмовив.
       Однак, враховуючи те, що у підписаній сторонами заяві позичальника від 21 квітня 2007 року зазначена базова процентна ставка за кредитом у розмірі 3  % на місяць на залишок заборгованості,  то вимоги банку в цій частині є обгрунтованими.
       Із долученого до позовної заяви розрахунку вбачається, що станом на 31 грудня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 по процентам за користування кредитом становить 73 468,03 грн. 
В ході судового розгляду справи банк надав заяву про зменшення розміру позовних вимог та збільшення терміну нарахування заборгованості.
Згідно цих вимог банк просив стягнути з відповідачки заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 6741,43 грн, яка виникла станом 31.01.2021 року.
До заяви про зменшення позовних вимог додано розрахунок заборгованості з якого вбачається, що станом на 31 грудня 2019 року ( термін зазначений в позові) заборгованість ОСОБА_1 по процентам становить 76 163,59 грн.
Згідно цього ж розрахунку: 06.10.2020 року на погашення заборгованості клієнтом була внесена сума коштів в розмірі 80581,59 грн., яка пішла на погашення заборгованості по пені. 
Тобто позивач змінив розмір заявлених вимог та термін нарахування заборгованості.
Питання щодо прийняття заяви про зменшення позовних вимог суд не вирішував та розглянув вимоги заявлені позивачем первісно.
Враховуючи, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами є обґрунтованими, але зважаючи на те, що банк, отримавши від позичальника 06.10.2020 року грошові кошти в розмірі 80581,59 грн., не спрямував їх на погашення заборгованості по процентам в розмірі 73 468,03 грн. яка виникла станом на 31 грудня 2019 року, а здійснив погашення заборгованості по пені, яка не підлягала стягненню, як така, що не передбачена умовами договору, колегія суддів вважає, що відповідачка повністю сплатила заборгованість по процентам, тому вимоги банку в цій частині задоволенню не підлягають саме з цих підстав.
        Оскільки суд відмовив у задоволенні позову, але з інших підстав, то судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині, викладеній в редакції цієї постанови, в решті рішення слід залишити без змін. 
       Керуючись ст. 367,374,376,382 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 червня 2021 року змінити в мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                          Т.Г.Чорна

Судді:                                                                                                        Л.В.Пузанова

                                                                                                                      І.В.Склярська 

Повний текст постанови складено 10 листопада 2021 року

Суддя                                                                         Т.Г. Чорна