Справа № 161/19774/20 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1062/21  Категорія: 39 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
29 листопада 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Данилюк В.А.,
секретар Ганжа М. І.,
з участю: позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2021 року,- 
в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 25.02.2020 між ним та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно умов якого позивач передав, а позичальник прийняв у власність 367 500,00 грн., що еквівалентно 15 000 доларів США, по курсу 24,50 грн. за один долар США, з кінцевим терміном поверненням 30.09.2020.
Відповідач зобов`язання не виконав, кошти не повернув.
Позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача 526 775,55 грн., з них: 367 500,00 грн. заборгованості за договором позики від 25.02.2020, 12 643,05 грн. інфляційних втрат, 146 632,50 грн. пені.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2021 року позов задоволено.
Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 526 775 грн. 55 коп., в т.ч. 367 500,00 грн. заборгованості за договором позики від 25.02.2020, 12 643,05 грн. інфляційних втрат, 146 632,50 грн. пені.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4409 грн. 70 коп.
Стягнути з ОСОБА_4 в доход державного бюджету 858 грн. 06 коп. судового збору.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2021 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2021 року.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
В апеляційній скарзі вказав, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо існування між ним та позивачем відносин позики, оскільки кошти від ОСОБА_1 не отримував. 
Позивачем  ОСОБА_1   надані відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважає доводи апеляційної скарги безпідставними і просить залишити рішення без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких мотивів. 
       З матеріалів справи вбачається, що 25.02.2020 між позивачем ОСОБА_1 (позикодавець) та відповідачем ОСОБА_4 (позичальник) був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В. 
Відповідно до п. 1 договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 367500 грн., що еквівалентно 15 000 доларів США, по курсу 24,50 грн. за один долар США. Передачу грошей було здійснено до підписання договору.
Зазначену суму грошей позичальник зобов`язується повернути готівкою в строк до 30.09.2019. Підтвердженням проведення розрахунків між позикодавцем та позичальником є письмова заява позикодавця (п.2 договору позики).
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Аналогічний правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року в справі № 6-50цс16, у якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.
Доводи апелянта  ОСОБА_4 про те, що кошти йому не передавались спростовуються текстом нотаріально посвідченого договору позики, згідно з яким позивач передав, а позичальник прийняв у власність 367 500,00 грн., що еквівалентно 15 000 доларів США, по курсу 24,50 грн. за один долар США, з кінцевим терміном поверненням 30.09.2020, передача грошей було здійснено до підписання договору..
Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76-81 ЦПК України.
Всупереч наведеним нормам процесуального права, відповідач не подав доказів про повернення взятих в борг грошей.
З огляду на вище викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, встановивши, що договір позики укладено в письмовій формі та нотаріально посвідчено, що підтверджує факт передачі відповідної грошової суми позичальнику дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги  ОСОБА_1   в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 367500 грн. підлягають задоволенню, оскільки  ОСОБА_4 умов укладеного договору позики не виконав, у строк, передбачений даним договором суму боргу не повернув. 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Частина 1 статті 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання, а неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності.
Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).
Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
У п. 8 договору позики від 25.02.2020 сторони обумовили, що у випадку несвоєчасного виконання грошового зобов`язання позикодавець вправі стягнути пеню у розмірі 0,3 % за кожен день прострочення заборгованості.
Судом першої інстанції встановивши, що на час розгляду даної справи відповідачем не виконано умови договору позики та сума позики не повернута, дійшов правильного висновку, що заборгованість позичальника перед позикодавцем за договором позики від 25.02.2020 станом на 10.02.2021 становить 514132,50 грн., з них: 367500 грн. сума позики, 146632,50 пені та суми інфляції відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки договір позики укладений в національній валюті гривня, позивач передав у борг відповідачу 367 500 гривень і саме таку суму просить стягнути з відповідача.
Відповідно до положень частини І статті 367 ЦПК України,  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Із змісту апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 вбачається, що він не наводить спростування нарахованих позивачем та стягнутих судом сум, його аргументи зводяться до заперечень щодо укладення договору позики та спростовуються нотаріально посвідченим договором позики, який в судовому порядку не визнавався недійсним. У зв`язку з наведеним посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду у справах № 319/1669/16 ( постанова від 10 грудня 2018 року, №524/4946/16 від 08 липня 2019 року та ряд інших постанов, щодо необхідності підтвердження передачі коштів письмовою розпискою, є недоречним, так я у даному випадку факт передачі коштів підтверджено нотаріально посвідченим договором позики.
Доводи апеляційної скарги щодо обов`язковості розрахунків за договором позики, який посвідчений нотаріально, в безготівковій формі, є помилковими, оскільки вимоги Положення про ведення касових операцій у національній валюті в України стосується договорів купівлі-продажу, а не договорів позики. 
В апеляційній скарзі відповідач вказує на порушення судом строків прийняття заяви позивача про збільшення позовних вимог, однак, така обставина не передбачена нормами Цивільно-процесуального кодексу як підстава для скасування чи зміни рішення суду.
Зокрема, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частино. 2 цієї статті встановлено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Прийняття судом заяви позивача про збільшення позовних вимог не призвело до неправильного вирішення справи, а тому не слугує підставою для скасування рішення.
Також відповідач вказує на незаконність ухвали суду про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви, водночас, апеляційної скарги на цю ухвалу не подавав, тому викладені в апеляційній скарзі заперечення з приводу відмови у прийнятті зустрічного позову не дають правових підстав для скасування оскарженого рішення суду.
Аргументи відповідача про неповне з`ясування судом обставин справи апеляційний суд відхиляє, оскільки заявник не наводить у тексті апеляційної скарги, які саме обставини необхідно було встановити в суді першої і інстанції і які з них залишились невстановленими.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384  ЦПК України, суд - 
постановив:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий
Судді: