Ухвала
Іменем України    
    
11 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 127/27008/19
провадження № 61-17398ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу приватного підприємства «Автотранском», яка підписана представником Степанюк Ніною Леонтіївною, на постанову Вінницького апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Войтка Ю. Б., Стадника І. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автотранском» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до приватного підприємства «Автотранском» (далі - ПП «Автотранском») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 22 травня 2015 року по 31 грудня 2018 року ОСОБА_1 працював в ПП «Автотранском» на посаді менеджера (управителя) із збуту, а з 01 січня 2019 року на посаді начальника сектору господарського забезпечення (м. Вінниця) відділу матеріально-технічного забезпечення ПП «Автотранском». Наказом від 02 вересня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП. 
 
Позивач вважав, що його звільнення відбулось з порушенням норм трудового законодавства, а саме роботодавець не виконав вимоги законодавства в частині зобов`язання переведення на іншу роботу при звільненні за пунктом 1 статті 40 КЗпП, маючи вільні вакансії та приймаючи працівників на роботу, порушив процедуру звільнення, передбачену частиною третьою статті 49-2 КЗпП, не врахував переважне право позивача на залишення на роботі відповідно до вимог частини другої статті 49-2 та пунктів 3-4 статті 42 КЗпП. 
 
Позивач зазначав, що 02 липня 2019 року він був ознайомлений з наказом від 25 червня 2019 року №24 «Щодо скорочення штату працівників ПП «Автотранском» та попередженням вих. № 219 від 01 липня 2019 року про звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників, у якому вказано, що на дату даного повідомлення відсутні пропозиції переведення на іншу роботу, яка відповідає професії (спеціальності) та/або іншої роботи, та позивач може виконувати з урахуванням стану здоров`я. Однак станом на 02 липня 2019 року було відкрито вакансії і відповідач ПП «Автотранском» здійснював пошук працівників на посади: «Фахівець з обліку транспортного підприємства», «Прибиральник в офіс» та була вільна посада «Керівника групи підрозділів», «Головного (провідного) інженера». Робота на даних посадах відповідає кваліфікації, рівню освіти, стажу роботи позивача та може виконуватись ним за станом здоров`я, але дані пропозиції переведення на іншу роботу, на вимогу вищезазначеного законодавства, не було надано роботодавцем при ознайомленні з попередженням. Натомість відповідач пропонував позивачу роботу, яка не відповідає кваліфікації позивача та без зазначення основних істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, тощо. Подана позивачем 12 серпня 2019 року заява про надання пропозиції переведення його на іншу роботу (на вільну посаду - керівника групи підрозділів) була проігнорована директором ПП «Автотранском». Засідання Первинної профспілкової організації ПП «Автотранском» ВПС «Співдружність», на якому розглядалося подання директора ПП «Автотранском» щодо розірвання трудового договору із позивачем у зв`язку із скороченням штату працівників, згідно пунктом 1 статті 40 КЗпП було проведено без участі позивача, чим позбавлено права захищати свої трудові права. На думку позивача у директора ПП «Автотранском» відсутні повноваження на прийняття рішення про зміни в організації виробництва і праці (реорганізацію та визначення організаційної структури ПП «Автотранском»), так як дані функції належать виключно до повноважень Власника (Учасника) підприємства ПП «Автотранском» - ПАТ «Концерн Галнафтогаз» згідно статуту підприємства, затвердженого загальними зборами акціонерів ПАТ «Концерн Галнафтогаз».
 
ОСОБА_1 просив:
поновити його на посаді начальника сектору господарського забезпечення (м. Вінниця) відділу матеріально-технічного забезпечення ПП «Автотранском»;
стягнути з ПП «Автотранском» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 вересня 2019 року до дня поновлення на роботі.
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідачем було дотримано вимог трудового законодавства при звільненні позивача. Доводи позивача щодо порушення вимог закону при попередженні його про звільнення, прийнятті рішення про його звільнення з роботи не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи і спростовуються належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, дослідженими судом під час розгляду справи, тому суд зробив висновок про відсутність підстав для визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 і поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Постановою Верховного суду від 16 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2020 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди не дали правової оцінки тій обставині, що ОСОБА_1 у відповідях на листи-пропозиції щодо переведення на іншу роботу вказував про відсутність в них інформації про істотні умови праці, що унеможливлює прийняття рішення про погодження чи відмову від даних пропозицій. Матеріали справи не містять відомостей про категоричну відмову позивача від запропонованих посад. Окрім цього, суди належним чином не перевірили доводи позивача щодо того, що в період попередження позивача про скорочення, який припадав з 02 липня 2019 року по 02 вересня 2019 року на підприємстві були відкриті вакансії та працевлаштовувались працівники на посади, на яких він міг працювати з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про дотримання роботодавцем частини третьої статті 49-2 КЗпП. Суди зробили висновок про те, що ОСОБА_1 не мав переважного права на залишення на роботі. Однак у штатних розписах, які надані відповідачем відображено наявність двох посад: начальника сектору господарського забезпечення м. Вінниці та м. Львова. Судами не зазначено, в чому саме полягає неоднорідність даних посад, чим відрізняються обов`язки, кваліфікація, рівень освіти начальника сектору м. Вінниці від начальника того самого сектору м. Львова та у повній мірі не перевірено доводи позивача про те, що власник неправомірно не обговорював питання переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Також, суди не перевірили доводи позивача про можливість перенесення профспілковим органом розгляд подання на більш пізній строк і надати працівнику можливість бути присутнім на засіданні.
 
У лютому 2021 року після скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанції постановою Верховного Суду, ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву, у якій зазначив, що його звільнення проведено з порушенням закону і процедури звільнення. Наказом відповідача № 22 від 31 травня 2019 року «Щодо змін в організації виробництва і праці» з 03 вересня 2019 року вирішено провести зміни у структурі ПП «Автотранском»: об`єднати сектор господарського забезпечення (м. Вінниця) відділу матеріально-технічного забезпечення із сектором господарського забезпечення (м. Львів) відділу матеріально-технічного забезпечення в один підрозділ - «Сектор господарського забезпечення відділу матеріально-технічного забезпечення» із безпосереднім підпорядкуванням директору підприємства. У штатних розписах від 01 травня 2019 року та від 02 липня 2019 року передбачено дві посади начальника сектору господарського забезпечення (с. Вінниця) та (м. Львів), як є рівнозначними за своїми посадовими обов`язками, вимогами до кандидата на посаду та кваліфікації працівника. На виконання цього наказу відповідачу слід було провести аналіз між працівникам на цих посадах начальників по визначенню переважного права на залишення на роботі і надати директору підприємства пропозиції щодо вивільнення персоналу із врахуванням оптимізації процесів ведення господарської діяльності та централізації управлінських функцій. Позивач вважає, що він мав переважне право на залишення на роботі, так як працював на підприємстві більше 4-х років, в його особовій справі є інформація про його навчання у Вищому навчальному закладі та 07 серпня 2019 року разом із заявою про врахування переважного права залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників, ним було надано повторно оригінал довідки від 06 серпня 2019 року про навчання на другому курсі у Відокремленому структурному підрозділі Інституту інноваційної освіти Київського національного університету будівництва і архітектури, ступінь вищої освіти - магістр, форма навчання - заочна, навчання платне за кошти фізичної особи. Також він має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, оскільки крім основної роботи він виконував додаткову роботу: здача в суборенду виробничих приміщень та надання послуг стоянки на асфальтованих майданчиках підприємства та супровід договорів суборенди; забезпечення підприємства газом, електроенергією, водою та стоками, тепловою енергією. Для виконання додаткової роботи він отримав від директора підприємства доручення від 02 січня 2019 року та пройшов навчання і перевірку знань з охорони праці і отримав відповідні посвідчення. Станом на 02 липня 2019 року були відкриті вакансії і підприємство здійснювало пошук працівників на посади «Фахівець з обліку транспортного підприємства», «Прибиральник в офіс» і була вільна посада «Керівник групи підрозділів». Дані вакансії були розміщені з 11 червня 2019 року і додатково оновлювалися на Інтернет порталі Work.ua роботодавцем 04 липня 2019 року та 11 липня 2019 року. Посада «Керівник групи підрозділів» визначена його адміністративним і функціональним керівником в посадовій інструкції від 02 січня 2019 року. Крім того, в штатному розписі від 02 липня 2019 року зазначена наявність працівника на посаді «Начальника матеріально-технічного забезпечення» та відсутність працівника на посаді «Начальника сектору матеріально- технічного забезпечення». Під час прийняття рішення про зміни в організації виробництва і праці, прийняття рішення про скорочення, попередження його про звільнення, були вакансії, прийнято на роботу 5-х працівників і пройшла ротація посад і працівників у відділі матеріально-технічного забезпечення. Станом на 01 липня 2019 року йому могли запропонувати посади: начальника відділу матеріально-технічного забезпечення; начальника сектору матеріально-технічного забезпечення; механіка автоколони № 12; механіка автоколони № 16; прибиральника; фахівця з обліку. За період з 02 липня 2019 року по 03 вересня 2019 року було звільнено з роботи і підприємство здійснювало пошук працівників на посади: провідного інженера з технічного забезпечення; начальника сектору ремонту на сервісного обслуговування (м. Львів); фахівця з обліку сектору ремонту та сервісного обслуговування (м. Львів). Тобто були вакантні посади, які не пропонувалися позивачу. Робота на таких посадах відповідає кваліфікації позивача, його рівню освіти, стажу роботи і може виконуватися за станом здоров`я, але не була запропонована роботодавцем в якості переведення, натомість надходили пропозиції робіт, які не відповідають його кваліфікації та без вказівки основних й істотних умов праці на посадах (рівень заробітної плати, режим роботи тощо), що унеможливлювало прийняття рішення про відмову чи погодження переведення на запропоновані посади. Позивач стверджує у позові, що він не відмовлявся від жодної посади. Також позивач в уточненій позовній заяві зазначив, що первинна профспілкова організація ПП «Автотранском» ВПС «Співдружність» розглянула подання директора підприємства без його участі, незважаючи на направлення ним заяви про перенесення розгляду подання на іншу дату, так як він перебував у м. Вінниці і через брак часу і велику відстань не мав можливості прибути до профспілкового органу, який знаходився у м. Львові. Така обставина є поважною, відповідно, розгляд подання було проведено без законних підстав.
 
ОСОБА_1 просив:
визнати наказ № 161-у від 02 вересня 2019 року про його звільнення незаконним та скасувати; 
поновити його на посаді начальника сектору господарського забезпечення (м. Вінниця) відділу матеріально-технічного забезпечення ПП «Автотранском»;
стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 вересня 2019 року до дня його поновлення на роботі. 
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що із встановлених по справі обставин суд відсутні порушення відповідачем положень статті 49-2 КЗпП та підстави стверджувати, що рішення профкому про надання згоди на звільнення позивача є таким, що немає юридичного значення, а за таких обставин суд прийшов до висновку про відсутність підстав вважати звільнення позивача незаконним.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Визнано наказ ПП «Автотранском» № 161-у від 02 вересня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника сектору відділу матеріально-технічного забезпечення сектору господарського забезпечення (м. Вінниця) у зв`язку із скороченням штату відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП незаконним та скасовано його. 
 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору відділу матеріально-технічного забезпечення сектору господарського забезпечення (м. Вінниця) із 02 вересня 2019 року. 
 
Стягнуто з ПП «Автотранском» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 вересня 2019 року по 13 жовтня 2021 року у розмірі 421 475,94 грн та 1 362,00 грн в рахунок повернення судового збору. 
 
Стягнуто з ПП «Автотранском» в дохід держави 4 983,16 грн судового збору. 
 
Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідачем не було належним чином запропоновано працівнику обрати іншу роботу на підприємстві за його професією та/чи кваліфікацією серед наявних вакансій на підприємстві, а також не отримано від працівника категоричної відмови від запропонованих йому посад, а відповіді працівника на листах-пропозиціях щодо переведення його на іншу роботу про відсутність в них інформації про істотні умови праці, залишилися без реагування роботодавця, та не можуть бути належними доказом того, що працівник заявляв про категоричну відмову від запропонованих посад; підприємством при вивільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, не обговорювалося питання переважного права залишення на роботі; порушений строк попередження працівника про засідання первинної профспілкової організації, а тому відповідачем було порушено порядок вивільнення працівника, передбачений статтею 49-2 КЗпП, у зв`язку із чим наявні правові підстави для визнання незаконним наказу ПП «Автотранском» про звільнення позивача із займаної посади за № 161-у від 02 вересня 2019 року та поновлення його на роботі.
 
23 жовтня 2021 року ПП «Автотранском» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Степанюк Н. Л., на постанову Вінницького апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень ПП «Автотранском» зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 19 травня 2021 року у справі № 310/9294/18; від 30 червня 2021 року у справі № 712/4018/20; від 29 вересня 2021 року у справі № 536/1006/20; від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17; від 17 березня 2021 року у справі № 199/4818/18; від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16; від 29 вересня 2021 року у справі № 754/6429/19. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП, не застосовується для працевлаштування у новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки, переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах. Тобто, у справі не було порушено переважне право позивача на залишення на роботі при звільненні за скороченням штату, передбаченого частиною першою статті 42 КЗпП. При звільненні позивача не було допущено порушень частини третьої статті 49-2 КЗпП України, так як на підприємстві не було підходящих вакантних посад, яким за досвідом роботи, кваліфікацією, освітою, а також спеціальними знаннями відповідав позивач, ні на момент попередження про наступне вивільнення, ні на момент звільнення з посади. Відтак судом першої інстанції правильно застосовано частину третю статті 49-2 КЗпП України. Указане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17. При звільненні позивача дотримано вимоги частини третьої статті 40 КЗпП України щодо розгляду подання про звільнення за відсутності працівника у разі його повторної неявки, оскільки позивачу двічі надсилалось запрошення на засідання профспілки, на які він не з`явився без поважних причин. Аналіз норми статті 43 КЗпП України дає змоги дійти висновку, що саме по собі порушення строків попередження працівника про засідання профспілки або неповідомлення працівника про таке засідання може бути підставою визнання згоди профспілкового органу на звільнення такою, що не має юридичного значення. В такому випадку суд зупиняє провадження, запитує згоду профспілкового органу та розглядає спір по суті.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Апеляційний суд встановив, що з 01 січня 2019 року наказом № 26-з від 26 грудня 2018 року ОСОБА_1 переведений на посаду начальника сектору господарського забезпечення відділу матеріально-технічного сектору господарського забезпечення (м. Вінниця).
 
Наказом ПП «Автотранском» № 22 від 31 травня 2019 року «Щодо змін в організації виробництва і праці ПП «Автотранском» з 03 вересня 2019 року вирішено провести зміни в структурі ПП «Автотранском»: об`єднати сектор господарського забезпечення (м. Вінниця) відділу матеріально-технічного забезпечення із сектором господарського забезпечення (м. Львів) відділу матеріально-технічного забезпечення в один підрозділ - сектор господарського забезпечення відділу матеріально-технічного забезпечення із безпосереднім підпорядкуванням директору підприємства. Управління сектором вирішено здійснювати централізовано, за місцем реєстрації підприємства: м. Львів вул. Богданівська, 15-А. Відділу персоналу підприємства належало до 24 червня 2019 року проаналізувати штатний розпис діючих сектору господарського забезпечення (м. Вінниця) та сектору господарського забезпечення (м. Львів), надати директору підприємства пропозиції щодо вивільнення персоналу із врахуванням оптимізації процесів ведення господарської діяльності та централізації управлінських функцій. Крім цього, ввести з 03 вересня 2019 року в дію штатний розпис підприємства з урахуванням змін, визначених у пункті 1 даного наказу.
 
Наказом ПП «Автотранском» № 24 від 25 червня 2019 року «Щодо скорочення штату працівників» у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці підприємства, відповідно до наказу № 22 від 31 травня 2019 року «Щодо змін в організації виробництва і праці ПП «Автотранском» з 03 вересня 2019 року виведено із штатного розпису підприємства посаду начальника сектору господарського забезпечення (м. Вінниця) відділу матеріально-технічного забезпечення. З 02 вересня 2019 року передбачене скорочення штату працівників підприємства, який займає визначену пунктом 1 цього наказу посаду. 
 
Листом ПП «Автотранском» від 01 липня 2019 року за вихідним № 219 повідомлено ОСОБА_1 про скорочення штату працівника сектору господарського забезпечення (м. Вінниця) відділу матеріально-технічного забезпечення ПП «Автотранском», який займав посаду начальника сектору (одна штатна одиниця) та, що ОСОБА_1 , який займає цю посаду, підлягає звільненню з роботи 02 вересня 2019 року у зв`язку із скороченням штату працівників. Також зазначено, що станом на дату цього повідомлення пропозиції роботи, яка б відповідала професії позивача, на підприємстві немає; у разі відсутності пропозиції роботи, яка б відповідала його професії, а також у разі, якщо він не прийме жодної із пропозицій іншої роботи, його буде звільнено з роботи 02 вересня 2019 року у зв`язку із скороченням штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП).
 
ОСОБА_1 ознайомлений 02 липня 2019 року із наказом № 24 від 25 червня 2019 року та повідомленням № 219 від 01 липня 2019 року, що підтверджено його власноручним підписом на повідомленні.
 
Суди встановили, що 08 липня 2019 року листом за вихідним № 223 відповідач повідомив працівника про пошук підприємством кандидатів на роботу водія-експедитора і механіка по випуску зерновозів, на якому ОСОБА_1 вказав, що його кваліфікація, рівень освіти і досвід роботи не відповідають вимогам даних посад, зокрема, у нього немає водійського посвідчення, відсутні відповідний дослід роботи та освіта за спеціальністю «будова автомобілів, ремонт автомобілів».
 
Суди встановили, що листом за вихідним № 2375 від 05 серпня 2019 року відповідач повідомив працівника про те, що планує здійснювати пошук кандидатів на посаду комірника сектору матеріально-технічного забезпечення з місцем праці: м. Львів, із зазначенням основних функцій за посадою і вимог до кандидатів. На таке повідомлення ОСОБА_1 відповів, що воно не може бути розглянуто як пропозиція переведення на іншу роботу, оскільки лист не містить основних та істотних умов праці на даній посаді (розмір заробітної плати, робочий графік, визначення місця роботи - це відрядження чи переїзд тощо).
 
Листом № 396 від 21 серпня 2019 року роботодавець повідомив працівника ОСОБА_1 про здійснення пошуку кандидатів на посади: менеджера з постачання запчастин до вантажних автомобілів з місцем праці: м. Львів, начальника сектора ремонту та сервісного обслуговування з місцем праці: м. Львів та слюсаря з ремонту автомобілів в м. Львові із зазначенням основних функцій за посадами та вимог до кандидатів. ОСОБА_1 ознайомившись 21 серпня 2019 року із листом повідомив про те, що цей лист не містить основних та істотних умов праці на даних посадах (розмір заробітної плати, робочий графік, визначення місця роботи - це відрядження, переїзд тощо), а тому не може розглядатися ним як пропозиція переведення на іншу роботу.
 
07 серпня 2019 року ОСОБА_1 на адресу ПП «Автотранском» надіслав заяву, якою просив надати йому переважне право на залишення на роботі, прийнявши до уваги факт його тривалої і безперервної праці на підприємстві та факт навчання на другому курсі у відокремленому структурному підрозділі Інституту інноваційної освіти Київського національного університету будівництва і архітектури, ступінь освіти - магістр із заочною формою навчання, надавши довідку № ПВ-188 від 06 серпня 2019 року.
 
12 серпня 2019 року ОСОБА_1 на адресу ПП «Автотранском» надіслав заяву, в якій зазначив про наявність вільної посади «Керівника групи підрозділів» в м. Вінниці та просив надати пропозицію переведення на дану посаду, оформлену належним чином. У відповіді № 432 від 06 вересня 2019 року відповідач повідомив позивача про те, що у штатному розписі підприємства відсутня посада «Керівник групи підрозділів».
 
12 серпня 2019 року за № 389/1 директором ПП «Автотранском» на адресу Первинної профспілкової організації ПП «Автотранском» ВПС «Співдружність» направлено подання про розірвання трудового договору із працівником підприємства у зв`язку із скороченням штату із проханням надати у письмовій формі згоду на звільнення з роботи 02 вересня 2019 року ОСОБА_1 , начальника сектора господарського забезпечення (м. Вінниця) відділу матеріально-технічного забезпечення ПП «Автотранском», у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України). 
 
Всеукраїнська професійна спілка «Співдружність» 12 серпня 2019 року надіслала на адресу ОСОБА_1 листа, яким повідомила про те, що первинною профспілковою організацією ПП «Автотранском» ВПС «Співдружність» на 11:00 год 21 серпня 2019 року за адресою: м. Львів вул. Богданівська, 15А призначено розгляд подання директора ПП «Автотранском» щодо розірвання трудового договору у зв`язку із скороченням штату працівників згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП. У зв`язку з чим просить прибути його на розгляд подання або надіслати письмову заяву про розгляд подання без його участі. Згідно інформації, отриманої відповідачем 20 серпня 2019 року з офіційного сайту Укрпошти, Вінницьким відділенням зв`язку Вінниця 32 з індексом 21032, адресата повідомлено повторно про надходження на його адресу поштового відправлення за номером 7903705976142. Даний лист позивачем не отриманий по зазначеній поштою причині: «За закінченням встановленого строку зберігання».
 
Всеукраїнська професійна спілка «Співдружність» 20 серпня 2019 року надіслала на адресу ОСОБА_1 листа, яким повідомила про те, що у разі неможливості з`явитися на засідання Первинної профспілкової організації ПП «Автотранском» 21 серпня 2019 року, на якому буде розглядатися подання директора підприємства щодо розірвання трудового договору у зв`язку із скороченням штату працівників, згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, він може прибути на наступне засідання, яке відбудеться 23 серпня 2019 року об 11:00 год.; профспілка просить прибути на розгляд подання або надіслати письмову заяву про розгляд подання без його участі. Лист направлений Новою поштою на адресу робочого місця позивача і Укрпоштою на адресу реєстрації його місця проживання.
 
22 серпня 2019 року ОСОБА_1 надіслав на адресу ВПС «Співдружність» листа, у якому вказав, що його про засідання 21 серпня 2019 року було повідомлено лише ввечері 21 серпня 2019 року, а наступне планується на 23 серпня 2019 року, його присутність є неможливою, так як він проживає і працює у м. Вінниці, а засідання планується провести у м. Львові, тому він просить перенести засідання на 28, 29, 30 серпня 2019 року і надати для ознайомлення подання директора підприємства.
 
Первинна профспілкова організація ПП «Автотранском» ВПС «Співдружність» надала згоду на розірвання трудового договору у зв`язку із скороченням штату працівників з ОСОБА_1 , згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП.
 
Наказом ПП «Автотранском» № 161-у від 02 вересня 2019 року начальника сектора відділу матеріально-технічного забезпечення сектору господарського забезпечення (м. Вінниця) ОСОБА_1 звільнено 02 вересня 2019 року у зв`язку із скороченням штату, пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП. Із наказом ОСОБА_1 ознайомлений 02 вересня 2019 року. 
 
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).
 
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП).
 
Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
За приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.
 
Згідно статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».
 
У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».
 
У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 вказано, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2018 року в справі № 501/2482/15-ц (провадження № 61-757св17) зазначено, що «за правилами, передбаченими пунктом 4 частини першої статті 36, пунктом першим статті 40 КЗпП, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП, допускається, якщо не можливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація, або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2020 року в справі № 226/1660/18 (провадження № 61-7116св19) зазначено, що «однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Положеннями частини 2 статті 40 КЗпП визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо».
 
Апеляційний суд встановив, що у відповідача ПП «Автотранском» були наявні вакантні посади, що підтверджується, зокрема: роздруківкою із сайту пошуку роботи № 1 в Україні Work.ua про наявність у відповідача від 02 липня 2019 року вакантних посад «Фахівець з обліку транспортного підприємства», «Прибиральник в офіс», зваживши на те, що розміщення на даному сайті інформації щодо даних вакансій мало місце 11 червня 2019 року, тобто в період попередження працівника ОСОБА_1 про його скорочення, який припадав з 02 липня 2019 року по 02 вересня 2019 року. Листами: від 08 липня 2019 року за вихідним № 223, від 05 серпня 2019 року за № 375, від 21 серпня 2019 року № 396 відповідач повідомляв позивача про пошук кандидатів на посади: водія-експедитора, механіка по випуску зерновозів, комірника, менеджера з постачання до вантажних автомобілів з місцем праці: м. Львів, начальника сектору ремонту та сервісного обслуговування з місцем праці: м. Львів. На такі пропозиції позивач не відповідав відмовою, зазначаючи про те, що запропонована робота не відповідає його кваліфікації та без зазначення основних істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, місця роботи тощо. У заяві від 12 серпня 2019 року ОСОБА_1 вказав про вільну посаду «Керівника групи підрозділів» в м. Вінниці і просив надати пропозицію щодо переведення його на дану посаду. Відповіді на дану заяву матеріали справи не містять. Водночас є відповідь надана підприємством через декілька днів після проведення звільнення працівника із займаної посади - від 06 вересня 2019 року за вихідним № 432 на лист ОСОБА_1 за вхідним № 108 від 23 серпня 2019 року, яким працівника повідомлено про те, що у штатному розписі підприємства відсутня посада «Керівник групи підрозділів».
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2021 року витребувані у відповідача книги реєстрації наказів «Щодо особового складу» про звільнення та прийняття на роботу працівників підприємства в період з травня 2019 року по вересень 2019 року, а також витребувані від Головного управління ДПС у Львівській області дані про прийняття на роботу працівників ПП «Автотранском» в період з травня 2019 року по вересень 2019 року (том 3 а. с. 122).
 
25 лютого 2021 року представник відповідача за довіреністю надала відповідь, із якої вбачається, що реєстраційні номери наказів присвоюються в порядку їх видання і журнали реєстрації наказів про прийняття та звільнення працівників не ведуться.
 
Сколівська ДПІ Головного управління ДПС у Львівській області на виконання даної ухвали суду повідомила про те, що за період з травня 2019 року по вересень 2019 року в АІС «Податковий блок» по ПП «Автотранском» відображено отримання по E-Mail 69 повідомлень про прийняття працівників на роботу і надала 69 файлів формату pdf, із яких вбачається, що протягом зазначеного періоду підприємство приймало на роботу працівників, проте із цих файлів не вбачається найменування посад, на які вони приймалися.
 
На виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2021 року відповідач надав суду список прийнятих на роботу працівників підприємства за період з 01 липня 2019 року по 02 вересня 2019 року та копії наказів про прийняття працівників на роботу на посади: водіїв-експедиторів, механіків, слюсаря, лікарів та фахівця з обліку.
 
Заперечуючи позовні вимоги, відповідач вказав на те, що працівнику ОСОБА_1 були запропоновані вакантні посади, від яких він відмовився, оскільки не відповідав вимогам до запропонованих вакантних посад.
 
Апеляційний суд встановив, що відповідачем не було належним чином запропоновано працівнику обрати іншу роботу на підприємстві за його професією та/чи кваліфікацією серед наявних вакансій на підприємстві, а також не отримано від працівника категоричної відмови від запропонованих йому посад, а відповіді працівника на листах-пропозиціях щодо переведення його на іншу роботу про відсутність в них інформації про істотні умови праці, залишилися без реагування роботодавця, та не можуть бути належними доказом того, що працівник заявляв про категоричну відмову від запропонованих посад, а тому відповідачем було порушено порядок вивільнення працівника, передбачений статтею 49-2 КЗпП України.
 
За таких обставин, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.
 
Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 19 травня 2021 року у справі № 310/9294/18; від 30 червня 2021 року у справі № 712/4018/20; від 29 вересня 2021 року у справі № 536/1006/20; від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17; від 17 березня 2021 року у справі № 199/4818/18; від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16; від 29 вересня 2021 року у справі № 754/6429/19 та постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 є необґрунтованими, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою приватного підприємства «Автотранском», яка підписана представником Степанюк Ніною Леонтіївною, на постанову Вінницького апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Автотранском» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                     В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                   І. О. Дундар 
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков