ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7836/21 Справа № 2-2408/11 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бистрова Л. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року                        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого – судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 лютого 2021 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

       У вересні 2011 року відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
       Вказували, що 14 грудня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0272/06 про надання кредитних коштів на купівлю автомобіля у розмірі 63 410 грн. зі сплатою 16,5% річних, строком до 13 грудня 2011 року.
       Зазначали, що з метою забезпечення виконання позичальником зобов`язання, з відповідачем був укладений договір застави майна №0272/06 від 14 грудня 2006 року. Предметом застави був автомобіль моделі ВАЗ 21124, реєстраційний номер НОМЕР_1 , НОМЕР_2 . 
       Вказували, що за умовами договору, в разі виникнення у відповідача заборгованості перед банком, останній має право звернути стягнення на предмет застави з метою погашення такої заборгованості. Зважаючи на порушення позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором та наявну станом на 15 січня 2007 року заборгованість в розмірі 58 436,47 грн., позивач звернувся до приватного нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. 
       04 листопада 2007 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського нотаріального округу Жидковим В.Ю. вчинено виконавчий напис на заставлене майно. Сума заборгованості за виконавчим написом склала 59 496,47 грн., з яких 55 772,99 грн. - заборгованість по кредиту, заборгованість по сплаті відсотків в розмірі 2 524,50 грн., пеня за прострочення платежів в розмірі 139,33 грн. та 1 060 грн. за вчинення виконавчого напису.
       На підставі вказаного виконавчого напису було відкрито виконавче провадження та реалізовано предмет застави за 4 180,10 грн., отримані кошти лише частково задовольнили вимоги банку по сплаті заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим, банк звернувся до суду із позовом, в якому, згідно уточнених 03 лютого 2012 року вимог, просив стягнути на свою користь заборгованість станом на 01 грудня 2012 року в розмірі 95 828,04 грн. із них: залишок заборгованості за кредитом 54 942,13 грн.; нараховані відсотки 39 046,82 грн.; штраф та пеня 1 839,09 грн.
       Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі АТ «Державний ощадний банк України» просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити їх позов, стягнувши з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 95 828,04 грн., посилаючись на порушенням судом норм матеріального права щодо застосування строку позовної давності.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги, що кредит відповідачу надавався до 13 грудня 2011 року, при цьому матеріали справи не містять доказів вимоги позивача про дострокове погашення заборгованості. При цьому, закінчення строку договору не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею своїх зобов`язань під час дії договору. Крім того, зазначав, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Відтак, вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за кредитним договором з 15 січня 2007 року, як це встановив суд першої інстанції. Таким чином, оскільки суд першої інстанції встановив порушення права позивача та існування заборгованості за кредитним договором, в той же час дійшов помилкового висновку про застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності, вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.
       Відповідачем ОСОБА_1 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому в задоволенні скарги просив відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 4 132 грн., посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов`язується здійснювати погашення кредиту та сплату відсотків за користування ним впродовж періоду кредитування щомісячними платежами. Наданий позивачем розрахунок сум заборгованості за кредитом та відсотками ОСОБА_1 не містить відомостей того, що вказаний розрахунок проведений банком саме за кредитним договором №0272/06 від 14 грудня 2006 року. Не доведено наявність заборгованості перед банком. Первинні документи, які б були належним доказом наявності заборгованості позивачем надані не були. Зазначає, що про порушення свого права позивач дізнався 15 січня 2007 року, в той же час з позовом до суду звернувся лише 24 серпня 2011 року, тобто з пропуском строків позовної давності. Вважає, що вимоги стосовно стягнення відсотків в розмірі 39 046,82 грн. та штрафу, пені в розмірі 1 839,09 грн., розрахованих станом на 01 лютого 2012 року, суперечить нормам ЦК України. Окрім того, позивачем було отримано від відповідача 10 000 грн., які були списані 05 лютого 2020 року з рахунку ОСОБА_1 на підставі постанови про арешт коштів боржника від 28 січня 2020 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-2408/11, виданого Заводським районним судом м. Дніпродзержинська на примусове виконання заочного рішення від 03 лютого 2012 року, винесеного у даній справі. 
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі 95 828,04 грн., та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції не встановлено, проте це підтверджується матеріалами справи, а саме, що 11 грудня 2006 року ОСОБА_1 звернувся до ВАТ “Ощадбанк України” із заявою про надання кредиту в розмірі 63 410 грн. на строк 60 місяців зі сплатою 16,5% відсотків річних для придбання нового автомобіля ВАЗ 21124, під заставу вказаного автомобіля (а.с.11).
       14 грудня 2006 року між ВАТ “Ощадбанк України” та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0272/06, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору кредит в розмірі 63 410 грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в розмірі 63 410 грн., сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 16,5% річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та строки, визначені цим договором (а.с.12-13).
       Відповідно до пункту 1.2 договору кредит надається на 60 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 13 грудня 2011 року.
       Кредит надається шляхом перерахування коштів в національній валюті з кредитного рахунку позичальника на поточний рахунок продавця товару, на підставі платіжного доручення позичальника, для здійснення оплати за автомобіль моделі ВАЗ 21124, 2006 року випуску за договором купівлі-продажу №116 від 11 грудня 2006 року, укладеним між позичальником та продавцем транспортного засобу (пункт 1.3 договору).
       В забезпечення виконання зобов`язання за цим договором укладається договір застави транспортного засобу, зазначеного в пункті 1.3 договору (пункт 1.4.1).
       За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати відсотки в порядку, розмірах та строки, визначені в договорі (пункт 1.5).
       Пунктом 1.6 договору на період з дня видачі кредиту та до моменту закінчення терміну, на який було надано кредит, а саме до 13 грудня 2011 року включно, відсотки за користування кредитом нараховуються банком на підставі процентної ставки в розмірі 16,5% річних.
       Відповідно до пункту 3.2 вбачається, що банк має право вимагати від позичальника належного виконання останнім взятих на себе зобов`язань за договором. У разі порушення позичальником умов цього або договору застави банк має право на дострокове стягнення кредиту та суми нарахованих відсотків та інших платежів, що підлягають сплаті. При виникненні простроченої заборгованості за кредитом, відсотками чи комісійними винагородами банк вправі здійснити погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави згідно з договором застави або видати наказ про примусову оплату боргового зобов`язання, або скористатись своїм правом договірного списання.
       Згідно з пунктом 3.3.4. кредитного договору позичальник зобов`язується здійснювати погашення кредиту та сплату відсотків за користування ним впродовж періоду кредитування, щомісячно ануїтетними платежами в сумі 2 450 грн., з другого року щомісячно ануїтетними платежами в сумі 1 280 грн. шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань. Перший ануїтетний платіж 28 грудня 2006 року, в подальшому – не пізніше 28 числа місяця наступного. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати процентів здійснити не пізніше 13 грудня 2011 року. 
       З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язання, з відповідачем був укладений договір застави майна №0272/06 від 14 грудня 2006 року. Предметом застави є транспортний засіб, автомобіль моделі ВАЗ 21124, НОМЕР_2 , 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.14-16).
       Згідно пункту 6.4 договору застави, звернення стягнення на предмет застави здійснюється будь-яким не забороненим законодавством способом, в тому числі, на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, або в позасудовому порядку згідно з вимогами чинного законодавства та цього договору.
       У випадку, коли суми, вирученої від реалізації предмету застави недостатньо для повного задоволення розміру зобов`язання, витрат та збитків, зазначених у пункті 4.3 цього договору, заставодержатель має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення зобов`язання та витрат, з іншого майна заставодавця (пункт 6.8).
       03 березня 2007 року ОСОБА_1 надсилався лист претензія на суму 57 329,88 грн. за №3247, відповідно до якого останнього банком було повідомлено, що ним порушується графік погашення кредитних сум, порушуються умови договору п.п. 3.3.1-3.3.4. та станом на 31 липня 2007 року наявна заборгованість в розмірі 57 329,88 грн., яка складається з заборгованості по кредиту в розмірі 55 772,99 грн., процентів за використання кредиту в розмірі 1 515,66 грн. та пені в розмірі 41,23 грн. Повідомлено, що у разі непогашення суми заборгованості, банк буде вимушений звернути стягнення на предмет застави (а.с.18).
       08 травня 2007 року банком вручено претензію на суму 5 855,01 грн., в якому зазначено що станом на 08 травня 2007 року у відповідача перед банком утворена заборгованість в розмірі 5 855,01 грн., яка складається з платежу по кредиту 3 380,36 грн., процентів за використання кредиту — 22 528,76 грн., нарахована пеня — 17,89 грн. вказані суми банк вимагав сплатити до 31 травня 2007 року, та повідомляв, що в разі невиконання вимог, банк буде вимушений звернутися з позовом до суду про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості. Вказану претензію було особисто отримано позичальником, про що свідчить його підпис (а.с.19).
       Згідно розрахунку заборгованості у відповідача перед банком станом на 21 вересня 2012 року наявна заборгованість в розмірі 95 828,04 грн. із них: залишок заборгованості за кредитом 54 942,13 грн.; нараховані відсотки 39 046,82 грн.; штраф та пеня 1 839,09 грн., які позивач просив суд стягнути на свою користь (а.с.118).
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 систематично порушував щомісячний графік погашення кредиту, ухилявся від сплати кредитних сум, у зв`язку з чим станом на 15 січня 2007 року мав заборгованість в розмірі 58 436,47 грн. 04 листопада 2007 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського нотаріального округу Жидковим В.Ю. вчинено виконавчий напис на заставлене майно – автомобіль ВАЗ 21124, ХТА2112407044721, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було реалізовано за 4180,10 грн. За рахунок коштів отриманих від реалізації автомобіля, частково була задоволена вимога банку по сплаті заборгованості за кредитним договором. Отже, саме з 15 січня 2007 року позивач дізнався про порушення своїх прав, а до суду із позовом до ОСОБА_1 позивач звернувся лише 24 серпня 2011 року.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову, в той же час не погоджується з підставами такої відмови з огляду на наступне.
       Відмовляючи в задоволенні позову на підставі пропущення позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з доведеності порушення відповідачем кредитного зобов`язання та наявності, а також розміру такої заборгованості та пропуску позивачем строку на звернення до суду з відповідними вимогами.
       Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
       Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
       Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
       Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.
       Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
       При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
       Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
       Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
       Висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц.
       Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
       Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18).
       Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
       Як вбачається з матеріалів справи, відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції наполягав на тому, що позивачем не доведено наявності боргу позичальника перед банком, не доведено розмір заборгованості відповідача за вказаним кредитним договором та наданий банком розрахунок взагалі не відповідає умовам кредитного договору, враховуючи обов`язок відповідача сплачувати кредит та відсотки за його користування, щомісячно, первинні банківські документи позивачем не надані. Зазначав, що заявлені позовні вимоги стосовно стягнення відсотків в розмірі 39 046,82 грн., штрафу, пені в розмірі 1 839,09 грн. розрахованих станом на 01 лютого 2012 року суперечить нормам ЦК України. Наполягав на пропуску позивачем строку позовної давності.
       В той же час, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в повній мірі не дотримався вимог статті 264 ЦПК України, належним чином не оцінив доводи відповідача та надані позивачем докази на підтвердження наявності заборгованості та, застосовуючи строк позовної давності, дійшов передчасного висновку, про наявність у відповідача заборгованості у відповідному розмірі перед позивачем.
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
       У визначені статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       У відповідності до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
       З матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2006 року між ВАТ “Ощадбанк України” та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0272/06, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору кредит в розмірі 63 410 грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в розмірі 63 410 грн. сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 16,5% річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та строки, визначені цим договором.
       Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
       За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
       Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обо`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
       Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
       Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
       Відповідно до пункту 3.2 вбачається, що банк має право вимагати від позичальника належного виконання останнім взятих на себе зобов`язань за договором. У разі порушення позичальником умов цього або договору застави банк має право на дострокове стягнення кредиту та суми нарахованих відсотків та інших платежів, що підлягають сплаті. 
       Як вбачається з матеріалів справи 03 березня 2007 року у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору, зокрема порушення сплати щомісячних платежів, останньому надсилався лист претензія про сплату суми заборгованості в розмірі 57 329,88 грн., яка складається з заборгованості по кредиту в розмірі 55 772,99 грн., процентів за використання кредиту в розмірі 1 515,66 грн., пені в розмірі 41,23 грн. 
       Такими діями кредитор на власний розсуд, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та після цього має право лише на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.
       Оскільки кредитор використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, то з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі і право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом, а також неустойки (пені), обумовленої цим договором, припинилося.
       Нарахування кредитором відсотків за кредитом можливе лише в межах строку кредитування, а такий строк було змінено у березні 2007 року шляхом направлення банком дострокової вимоги щодо погашення всієї суми кредитної заборгованості до відповідача у справі. Тобто нарахування позивачем боргу 3 процентів та неустойки поза межами строку кредитування є безпідставним.
       Висновки про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом поза межами строку кредитування, зміненого на підставі положень статті 1050 ЦК України неодноразово викладалися у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12(провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (№14-154цс18).
       Кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати відсотків за користування кредитом, а також неустойки. Отже, строк кредитування відповідача є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога банку про стягнення поточних грошових вимог, а саме відсотків за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування, обґрунтовано відхилена апеляційним судом.
       В той же час, колегія суддів зауважує, що звертаючись до суду з дійсним позовом позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитом в розмірі 95 828,04 грн. із них: залишок заборгованості за кредитом 54 942,13 грн.; нараховані відсотки 39 046,82 грн.; штраф та пеня 1 839,09 грн.
       Зазначені вимоги позивача свідчать про нарахування банком на залишок заборгованості відсотків за користування кредитом, штрафу та пені після звернення до позичальника із вимогою про дострокове стягнення договору та фактичну зміну строку дії договору.
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку про безпідставність вимог банку в частині стягнення розміру відсотків, пені та штрафів більших за встановлених на дату звернення до відповідача із відповідною претензією, тобто нарахованих станом на 03 березня 2007 року, а саме процентів за використання кредиту в розмірі 1 515,66 грн., пені в розмірі 41,23 грн. 
       Окремо, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що в рамках відритого на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпродзержинського нотаріального округу Жидкова В.Ю. від 04 листопада 2007 року, виконавчого провадження, внаслідок реалізації заставного майна, банком було отримано грошові кошти в розмірі 4 180,10 грн., якими частково було задоволено вимоги банку. 
       Крім того, як зазначалося відповідачем, на підставі виконавчого провадження №57132483, відкритого на підставі заочного рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 03 лютого 2012 року, було стягнуто в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2-2408/11 10 002,68 грн. (а.с. 71).
       Тобто в примусовому порядку з відповідача позивачем було отримано грошових коштів на суму 14 182,78 грн., в той же час доказів врахування вказаних грошових коштів при подачі позову, або уточненні позовних вимог позивачем не надано. Після скасування заочного рішення позивач по справі позовні вимоги не уточнював.
       Колегія суддів зауважує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є саме первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
       Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
       В той же час, в матеріалах справи відсутні докази фактичного отримання позичальником коштів та наявної перед банком заборгованості, оскільки на підтвердження своїх позовних вимог позивачем було надано розрахунок заборгованості. Разом із тим, колегія суддів не може прийняти до уваги вказаний розрахунок заборгованості за відсутності інших доказів наявності заборгованості та її розміру, з огляду на наступне.
       Як вбачається з умов кредитного договору позичальник зобов`язується здійснювати погашення кредиту та сплату відсотків за користування ним впродовж періоду кредитування, щомісячно ануїтетними платежами в розмірі 2 450 грн., з другого року щомісячно ануїтетними платежами в розмірі 1 280 грн. шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань. Перший ануїтетний платіж 28 грудня 2006 року, в подальшому – не пізніше 28 числа місяця наступного. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати процентів здійснити не пізніше 13 грудня 2011 року. 
       В той же час, розрахунок заборгованості не містить відомостей щодо сплати позичальником грошових коштів за певний період, не містить фіксації початку порушення позичальником своїх зобов`язань. Порядку нарахування відсотків та неустойки, з метою надання можливості суду перевірити такий розрахунок заборгованості, правильності нарахування відсотків та неустойки. 
       Наданий банком розрахунок заборгованості фактично відтворює зазначені позивачем боргові суми в уточненій позовній заяві, що жодним чином не обґрунтовує та доводить позовні вимоги банку, зважаючи на те, що відповідач наявність заборгованості перед банком заперечує, при цьому банком доказів на підтвердження її наявності, розміру та порядку розрахунку не надано. 
       Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факт наявності заборгованості та її розміру, оскільки утримані з відповідача кошти в примусовому порядку не були враховані під час уточнення позовних вимог, відсотки та неустойка була нарахована після звернення банку до позичальника про дострокове повернення боргу. Крім того, двічі звертаючись до позичальника із претензією про дострокове погашення кредиту, а також до приватного нотаріуса з метою видачі виконавчого напису, банк зазначав різний розмір заборгованості за тілом кредиту.
       Зокрема, як вбачається з отриманої позичальником претензії від 08 травня 2007 року заборгованість за тілом кредиту взагалі складала 5 855,01 грн.
       У зв`язку з чим, колегія суддів критично відноситься до наданого банком розрахунку заборгованості, зважаючи на те, що позивач є заінтересованою в результатах розгляду справи стороною, достовірно знаючи про заперечення позивача проти заборгованості та її розміру, будь-яких доказів на її підтвердження не надав, деталізований розрахунок заборгованості відсутній, що свідчить про недоведеність банком своїх позовних вимог.
       Таким чином, зважаючи на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, при цьому зважаючи, що колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими  вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, останнє є самостійною підставою для відмови в позові.
       Так ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
       Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
       При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Водночас кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
       Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю, позов є необґрунтованим, тому у позовних вимогах необхідно відмовити з підстав відсутності доказів на обґрунтування заявлених позивачем вимог щодо наявності заборгованості та її розміру.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.
       Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
       Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша – друга статті 133 ЦПК України).
       Згідно з положенням пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
       З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду даної справи, представництво інтересів відповідача ОСОБА_1 здійснювалося адвокатом Чупилкою Ю.С., що підтверджується договором про надання правової допомоги від 29 серпня 2021 року, а також ордером адвоката.
       Відповідач, звертаючись до апеляційного суду із відзивом на апеляційну скаргу, просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 4 132 грн.
       Відповідно до умов договору про надання правової допомоги вбачається, що сторони погодили, що вартість однієї години роботи адвоката складає 908 грн.
       Згідно рахунку-фактури № 529/1 від 31 серпня 2021 року вбачається, що гонорар адвоката за складання відзиву на апеляційну скаргу АТ “Державний ощадний банк України” на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 лютого 2021 року складає 3 632 грн. з розрахунку витраченого часу — 4 години по 908 грн. за годину, а також 500 грн. за ознайомлення з рішенням суду першої інстанції від 01 лютого 2021 року та його юридичний аналіз.
       Доказом фактичного понесення витрат є виписка по особовому рахунку, з якої вбачається реальність сплати відповідачем гонорару адвокату.
       Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).
       Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
       За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
       Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       Колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню, зважаючи на складність справи, результат її розгляд, та кількість витраченого адвокатом часу.
       Таким чином, вважає за необхідне стягнути з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у зв`язку із розгляд судом апеляційної скарги в розмірі 4 132 грн.
       Керуючись ст.ст.367,374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.
       
       Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 лютого 2021 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

       Стягнути з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у зв`язку із розгляд судом апеляційної скарги в розмірі 4 132 (чотири тисячі сто тридцять дві) грн.
       
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 08 листопада 2021 року.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                Макаров М.О.