Ухвала
 
18 жовтня 2021 року
місто Київ
 
справа № 752/14913/14-ц
провадження № 61-16496ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко-Лідер», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у вересні 2014 року звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_3 відшкодування майнової шкоди у розмірі 142 993, 63 грн.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 липня 2015 року заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової шкоди у розмірі 142 993, 63 грн.
Постаново Верховного Суду від 20 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано з підстав розгляду справи без участі відповідача за відсутності відомостей про його належне повідомлення про дату, час і місце судового розгляду.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року замінено відповідача ОСОБА_3 на його правонаступника ОСОБА_2 .
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 вересня 2020 року залучено до участі у справі третю особу Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко-Лідер».
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової шкоди у розмірі 142 993, 63 грн. Здійснено розподіл судових витрат.
Постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 20 000, 00 грн.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що факт дорожньо-транспортної пригоди не фіксувався у спосіб, визначений Правилами дорожнього руху України та положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення, протокол стосовно особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, не складався, постанова у порядку Кодексу України про адміністративні правопорушення не ухвалювалася, позивачем не доведено факт дорожньо-транспортної пригоди за участі ОСОБА_3 , він за життя не визнавав своєї вини, що випливає із мотивів, викладених у касаційній скарзі від 10 березня 2017 року на рішення, ухвалене у цій справі.
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1 07 жовтня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року. Залишити без змін рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд вивчив касаційну скаргу, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
Щодо оцінки судових рішень, які оскаржуються учасником справи, до категорії тих, що підлягають касаційному оскарженню
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
Касаційному оскарженню не підлягають судові рішення у малозначних справах (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).
Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2021 року - 2 270, 00 грн.
Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про відшкодування майнової шкоди.
Ціна позову у справі складає 142 993, 63 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270, 00 грн х 100 = 227 000, 00 грн).
Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 142 993, 63 грн, судові рішення, ухвалені у ній, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Щодо наявності винятків для допуску до касаційного оскарження судового рішення у малозначній справі
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначила, що зазначена справа не є малозначною, оскільки позов подано у 2014 році, тому відповідно до вимог частини дев`ятої статті 19 ЦПК України, визначена ціна позову у розмірі 142 993, 63 грн на час подання позову не відповідає критерію малозначної справи.
Верховний Суд визнає наведені доводи помилковим тлумаченням положень частини дев`ятої статті 19 ЦПК України, яка визначає загальний порядок застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного станом на 1 січня календарного року, у якому подається, зокрема скарга та ухвалюється судове рішення щодо такого звернення.
Оскільки ОСОБА_1 звернулася із касаційною скаргою у 2021 році, тому Верховний Суд застосовує визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2021 року.
Також у касаційній скарзі заявник зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку, оскільки питання, порушене у скарзі, стосується права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
На переконання заявника, необхідність формування єдиної правозастосовчої практики полягає в тому, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
Довід про незастосування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах не є тим випадком, який зумовлює необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.
Водночас, Верховний Суд констатує, що заявник не навела обґрунтованих міркувань, які, на її переконання, потребують формування єдиної правозастосовчої практики, тому такі доводи Суд визнає такими, що не стосуються фундаментальних питань права, а інші з них - зводяться до переоцінки доказів, які були предметом дослідження судом апеляційної інстанції. 
Також ОСОБА_1 зазначила, що ця справа має виняткове значення для неї, оскільки цей спір вирішувався судами протягом майже семи років, позивачем понесено витрати на здійснення представництва, транспортні витрати. Також враховуючи пошкодження майна позивача вона вправі була сподіватися на справедливий суд, однак суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову повністю, а також стягнув витрати на правничу допомогу у великому розмірі 20 000, 00 грн.
Доводи заявника про те, що справа становить виняткове значення для заявника, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки очікування позитивного вирішення справи для заявника та надмірний тягар щодо відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути достатнім критерієм допуску до касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у малозначній справі.
З врахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципу відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], § 230, № 36760/06, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), §32, від 02 листопада 2006 року, № 29182/03, «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07, та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).
При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).
Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» 
(Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.
Отже, за прецедентною практикою ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалені у малозначній справі, а отже, не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа -Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко-Лідер», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання судом та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        А. С. Олійник

                                                                                                                        В. В. Яремко