Номер провадження: 22-ц/813/6582/21 
Номер провадження: 22-ц/813/6581/21
Номер справи місцевого суду: 947/27624/20
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.12.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року та на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 січня 2021 року, ухвалених під головуванням судді Луняченка В.О., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів,-
в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів. 
В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 09 січня 2019 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір оренди житлової площі – будинку АДРЕСА_1 на строк одинадцять місяців, з можливістю продовження за згодою, який було пролонговано за згодою сторін на один рік. Після розірвання договору у липні 2020 року, відповідач не повернула отримані за серпень 2020 року авансом 3500 дол. США, а також 2500 дол. США які були внесені в якості залогової суми у відповідності до умов договору. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 69 350 грн., що еквівалентно 2500 дол. США. Відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової суми еквівалентної 3500 дол. США. Стягнуто судовий збір.
21 грудня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 600 грн.
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21700 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, а також з додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, а також скасувати додаткове рішення суду, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, поверхнево з`ясовано обставини справи та не надано належної оцінки доказам по справі. 
В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 зазначила, що позивач та відповідач по суті не узгоджували завдаткову суму у розмірі 2500 дол. США в новому договорі. Договір оренди житла від 09 січня 2019 року був копією договору від 2018 року зі всіма основними пунктами, які залишилися незмінними. Оплати завдаткової суми не було зроблено, тому що відносини між сторонами були вже більш дружніми, аніж формальними при першому оформленні договору. Тобто залишення незмінним даного пункту, жодним чином не доводить фактичну сплату даної суми. 
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_4 , представник ОСОБА_3 зазначив, що при підписанні договору оренди у 2018 році позивачем особисто була передана завдаткова сума у розмірі 2500 дол. США, яку відповідач отримала. Коли ж позивач та відповідач вирішили підписати новий договір, фактично пролонгувати на тих же умовах, за взаємною згодою сторін було вирішено, що станом на день підписання нового договору оренди відповідач не повертає завдаткову суму позивачу чи його дружині за раніше підписаним договором, а позивач повторно не вносить ці кошти відповідачу, як завдаткову суму за новопідписаним договором оренди від 09 січня 2019 року. Тобто відбулася таким чином пролонгація договору оренди із заміною підписанта. Але завдаткова сума, яка значиться у договорі оренди 2019 року перебувала з 2018 року у відповідача та перебуває станом на сьогоднішній день. Також, звернув увагу суду, що відповідачем за час розгляду справи не було надано жодного доказу повернення грошових коштів ні позивачу, ні його колишній дружині ОСОБА_5 .
Окрім вищевказаного, представник ОСОБА_3 зазначив, що факт отримання відповідачкою залогової суми підтверджується тим, що відповідно до додатків до відзиву на позовну заяву, листування сторін, які наявні в матеріалах справи відповідачем чітко вказується, що вона не повертає завдаткову суму, у зв`язку з тим, що позивачем було нанесено шкоду її будинку, і вона, кошти які отримала від ОСОБА_3 залишає як компенсацію за вказані збитки.
У письмових поясненнях щодо відзиву ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, адвокат Єнчева О.О. зазначила, що апелянт не погоджується з доводами представника позивача, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу та вважає їх такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не спростовують доводи, наведені у апеляційній скарзі з огляду на те, що сплата завдаткової суми за договором оренди від 09 січня 2019 року самим позивачем не підтверджена жодним доказом по справі. 
Також зазначила, що представник позивача у відзиві посилається на sms-листування сторін, роздруківки якого наявні в матеріалах справи, в яких ніби-то зазначається, що апелянт не повертає завдаткову суму, у зв`язку з тим, що позивачем було нанесено шкоду її будинку, а кошти які отримала відповідач від ОСОБА_3 залишає як компенсацію за вказані збитки. Однак, в даному випадку має місце перекручування фактів зі сторони представника позивача, оскільки такі повідомлення відповідачем не надсилалися, та навпаки, доводи про збитки, у листуванні зазначені самим позивачем та не підтверджені відповідачем. 
У відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 09 січня 2019 року між ОСОБА_2 як орендодавцем - власником приміщення та ОСОБА_3 як орендатором укладено договір оренди житлового приміщення – будинку АДРЕСА_1 (а.с 8). 
Згідно умов договору строк оренди сторонами узгоджено на одинадцять місяців з можливістю продовження за взаємною згодою (пункт 3.1 Договору).
Розмір орендної плати між сторонами узгоджено у розмірі 2500 дол. США, з додатковою оплатою орендатором комунальних послуг (п.4.1 та 4.2). 
Також сторонами домовлено. Що орендатор вносить залогову суму у розмірі 2500 дол. США яка буде повернута на момент звільнення приміщення при відсутності заборгованості по обов`язковим платежам, а також при відсутності шкоди завданої орендатором. Додатковим умовами договору сторони визначили вартість орендної плати у 2800 доларів США за період з 09 травня по 09 вересня. 
Після спливу строку дії договору сторони погодились на продовження дії договору та 19 липня 2020 року орендодавець повідомила орендатора про розірвання договору та необхідність звільнення приміщення до 09 серпня 2020 року, що орендатор зробив, передавши ключі від приміщення 09 серпня 2020 року без складення акту приймання-передачі приміщення. 
Окрім договору та пояснень сторін доказами по справі є знятки екрану з перепискою у месенджері «Вайбер» у період: 31 січня 2020 року, в якому від орендаря висловлена пропозиція на продовження договору на один рік та згода з боку орендодавця; 12 липня 2020 року про повідомлення орендодавцем про збільшення орендної плати до 3500 доларів з серпня ; відповідь орендаря від 19.07.2020 року про наявні три питання від орендодавця – продовження договору, збільшення оренди та продажі будинку у вересні та відповідь орендодавця про необхідність звільнення будинку до 09 вересня з погодженням орендаря ( а.с 137).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що задоволенню підлягають лише вимоги щодо стягнення з відповідача залогової суми, оскільки при укладенні договору оренди 09 січня 2019 року сторони, які були вільними у визначенні умов договору погодили між собою істотною умовою факт внесення орендатором залогової суми, еквівалентної 2500 дол. США, яка після закінчення договору підлягає поверненню орендатору, за виключенням певних умов. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне. 
У пункті 1 частини другої статті 11 ЦК закріплено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно ч.1,3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.  Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК). 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628). 
Відповідно до ч.1 ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 651 ЦК). 
За змістом ч.1 ст. 759 ЦК за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст. 762 ЦК). 
Частина першою статті 763 ЦК визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (ст. 764 ЦК). 
Судом вірно встановлено, що змін умов договору не визначалось у частині залогової суми, та крім того з боку орендодавця жодних вимог під час розірвання договору щодо неналежного виконання умов договору орендарем, наявності заборгованості за сплату обов`язкових платежів та наявності шкоди заподіяної майну під час оренди не заявлялось, акту приймання-передачі майна сторонами не укладалось, а тому висновки суду про те, що залогова сума у розмірі 2500 дол. США, що на час винесення рішення складає 69350 гривень (згідно курсу Національного Банку України), підлягає стягненню на користь орендатора з орендодавця, є обґрунтованими.
На підставі вищевикладених обставин, суд у відповідності до вимог закону, з`ясувавши всі обставини справи, надані докази, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача залогової суми.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що оплати завдаткової суми не було зроблено, оскільки позивач та відповідач по суті не узгоджували завдаткову суму у розмірі 2500 дол. США в новому договорі, колегія суддів вважає безпідставними, з тих підстав, що матеріалами справи підтверджується, що умовами договору було передбачено завдаткову суму у розмірі 2500 дол. США, яка була передана ОСОБА_2 , яка в свою чергу підписала договір оренди, чим підтвердила отримання вказаної суми.
Доводи апеляційної скарги, спростовуються матеріалами справи, та не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, так як судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Після ухвалення судового рішення, 21 грудня 2020 року адвокат Акуліч О.О., представник ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою, в якій просив ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30600 грн.
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 січня 2021 року заяву адвоката Акуліча О.О. про стягнення судових витрат на правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21700 грн. 
Стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21700 грн., суд першої інстанції виходив з наступного. 
Згідно ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Судом прийнято до уваги правовий висновок Великої палати Верховного Суду викладений у постанові від 19.02.2020 року по справі №755/9215/15ц про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Велика Палата вказала, що із запровадженням з 15 грудня 2019 року змін до ЦПК законодавцем принципово поновому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Колегія суддів зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Судом встановлено, що представником позивача до суду надана копія договору про надання правової допомоги №05/08/20 від 25 серпня 2020 року, укладеного між адвокатом Шаболтаєвим О.В. та адвокатським об`єднанням «Акуліч та партнери», копія Додатку №1 до Договору – вартість виконання окремих дій щодо надання професійної правничої допомоги, Додаток №5 до Договору – звіт про надання правової допомоги, Додаток №6 до Договору – звіт про надання правової допомоги з зазначенням вартості, відповідно до якого гонорар адвоката складає 30600 грн. за:
- надання первинної правової консультації клієнту по справі, 4 год. - 2000 грн.
- ознайомлення та аналіз судової практики, 3 год. – 1500 грн.
- підготовка адвокатом стратегії захисту інтересів клієнта у суді, 1 год. – 2500 грн.
- складання позовної заяви про повернення коштів, 0,5 год. – 500 грн.
- подання позовної заяви до суду, послуга – 500 грн.
- виїзд до Київського районного суду м. Одеси на засідання 23.11.2020 року, послуга – 1000 грн. 
- участь у судовому засіданні 23.11.2020 року, 1 год. – 1800 грн.
- вивчення та правовий аналіз відзиву на позовну заяву, 4 год. – 2000 грн.
- виїзд до Київського районного суду м. Одеси для ознайомлення з матеріалами справи, послуга – 1000 грн.
- ознайомлення з матеріалами справи – 2000 грн.
- складання відповіді на відзив на позовну заяву, 5 год. – 4000 грн.
- організація направлення відповіді на відзив засобами поштового зв`язку – 500 грн. 
- подання відповіді на відзив на позовну заяву до Київського районного суду м. Одеси – 500грн. 
- складання клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи №947/27624/20 – 500 грн.
- організація направлення клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи засобами поштового зв`язку – 500 грн.
- подання клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи до Київського районного суду м. Одеси – 500грн.
- виїзд до Київського районного суду м. Одеси на засідання 17.12.2020 року, послуга – 1000 грн. 
- участь у судовому засіданні 17.12.2020 року, 1 год. – 1800 грн.
- складання заяви про розподіл судових витрат у справі, 2 год. – 1000 грн.
- подання заяви про розподіл судових витрат до суду – 500 грн.
На підтвердження понесених судових витрат надано копії: рахунку №22/20 від 18 грудня 2020 року на суму 30600,00 грн. та квитанцію №0.0.1951837409.1 від 21 грудня 2020 року про сплату 30600 грн.
Задовольняючи частково заяву про стягнення судових витрат суд першої інстанції враховуючи те, що розмір задоволених позовних вимог складає 69 350 грн.; а також складність справи щодо виконання умов договору оренди, в якою доказами наданими стороною позивача були сам договір оренди та знятки екрану мобільного телефону (скрін-шоти) з перепискою у месенджері «Вайбер», прийшов до висновку, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу у вигляді чотирьох годин на надання первинної правової консультації, трьох годин ознайомлення та аналізом судової практики, п`яти годин складення позовної заяви, чотирьох годин вивчення та правового аналізу відзиву, п`яти годин складення відповіді на відзив не відповідають а ні складнощі справи, а ні обсягу обставин та доказів по справі які підлягали аналізу досвідченим фахівцем у галузі права. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що однієї години первинної консультації, однієї години ознайомлення та аналізу судової практики, трьох годин складення позовної заяви, однієї години вивчення та правового аналізу відзиву та двох годин складення відповіді на відзив є достатнім та обґрунтованим часом надання відповідних правових послуг. 
Виходячи з вищевикладеного суд прийшов до висновку, що заява про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу отриману позивачем підлягає частковому задоволенню у розмірі 21700 грн. 
Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком, з огляду на таке.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
З огляду на зазначене, слід виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.
Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги з приводу того, що судом першої інстанції не було враховано результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, реальні обсяги наданих стороні послуг правничої допомоги щодо представництва інтересів в суді під час розгляду справи.
На підставі вищевикладеного, відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 42 % від заявленого розміру правничої допомоги, а саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 852 грн.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст. ст.367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції,- 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , в частині оскарження рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року – залишити без змін. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , в частині оскарження додаткового рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 січня 2021 року - задовольнити частково. 
Додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 січня 2021 року - скасувати.
Прийняти постанову, якою стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 12852 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 16 грудня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра