УХВАЛА

01 листопада 2021 року 
Київ
справа №760/4711/15-а
адміністративне провадження №К/9901/13826/19

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду:судді-доповідача                                                      Мельник-Томенко Ж.М., 
суддів -                                                                        Калашнікової О.В.,
                                                                                Коваленко Н.В., 
                                                                                Олендера І.Я.,
Рибачука А.І.,
                                                                                Смоковича М.І.,
                                                                                Ханової Р.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21.01.2019 (головуючий суддя - С.В. Коробенко) 
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2019 (головуючий суддя - Я.М. Василенко, судді - В.В. Кузьменко, О.І. Шурко)
у справі № 760/4711/15-а 
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві 
про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач), у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила:
- визнати на підставі рішення Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27.02.2018 (далі - рішення), що оподаткування сум пенсії позивача за період з 01.02.2015 по 01.07.2016 відповідно абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України суперечить частині першій статті 8 Конституції України (пункт 4.3 рішення), статті 21, частинам першій, другій статті 24 Конституції України (пункт 4.4 рішення), статті 46 Конституції України (пункт 4.5 рішення) та застосувати вказані статті Конституції України як норми прямої дії;
- визнати на підставі норм статті 8, статті 21, частин першої, другої статті 24, статті 46 Конституції України неправомірними дії відповідача щодо зменшення розміру пенсії позивача за період з 01.02.2015 по 01.07.2016 шляхом утримання податку та військового збору з сум пенсії відповідно підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VІІІ від 28.12.2014;
- зобов`язати відповідача провести перерахунок пенсії позивача за період з 01.02.2015 по 01.07.2016 без оподаткування сум пенсії;
- стягнути з відповідача на користь позивача неправомірно утримані суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору в загальній сумі 5  324 гривні 52 копійки.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що перебуває на пенсійному обліку у відповідача та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Починаючи з 01.02.2015 розмір отриманої пенсії позивача зменшився, оскільки в Податковий кодекс України було внесено зміни Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014, якими передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку тепер включаються: суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. 

Позивач стверджує, що відбулося звуження змісту та обсягу її конституційного права на пенсійне забезпечення внаслідок застосування відповідачем закону, який не відповідає нормам Конституції України.
На переконання позивача, само собою внесення змін до Податкового кодексу України не потягло за собою внесення змін в пенсійне законодавство, зокрема в частину третю статті 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якими прямо заборонено оподатковувати пенсії. 

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21.01.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2019, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.  

При ухваленні рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що у період 2015- 2017 роки норми Податкового кодексу України, якими оподатковувався розмір пенсії позивача були чинні. Неконституційність цих норм установлена рішенням Конституційного Суду України лише в 2018 році, а тому саме з цього часу відповідні норми Податкового кодексу України втрачають чинність.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування вимог касаційної скарги позивач вказує, що судом апеляційної інстанції не досліджено, чому після законного очікування протягом 3 років рішення Конституційного Суду України та поновлення провадження у справі судом першої інстанції не було застосовано норми Конституції України як норми прямої дії відповідно до пункту 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 150 Конституції України.  

Ухвалою Верховного Суду від 17.05.2019 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою від 05.10.2021 Верховний Суд у складі колегії суддів справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії передав на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги та заслухавши доповідь судді-доповідача, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для розгляду цієї справи об`єднаною палатою з огляду на наступне.
Кодекс адміністративного судочинства України передбачає, що у визначених цим Кодексом випадках перегляд судових рішень судом касаційної інстанції здійснює, зокрема, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду (частина дев`ята статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України).

Стаття 346 Кодексу адміністративного судочинства України закріплює підстави для передачі справи на розгляд об`єднаної палати. Зокрема, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати (частина друга статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України).

Порядок передачі справи на розгляд об`єднаної палати регламентує стаття 347 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, питання про передачу справи на розгляд об`єднаної палати вирішує суд за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи більшістю від складу суду, що розглядає справу. Таке питання може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції, про що суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд у складі колегії суддів, передаючи цю справу на розгляд об`єднаної палати, зазначив, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 22.05.2018, справа № 755/3939/15-а, адміністративне провадження № К/9901/1250/18 виклав висновок за аналогічних правовідносин, і є підстави відступити від зазначеного висновку.

В ухвалі від 05.10.2021 колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду наведено лише зміст статей 346, 347 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Проте як свідчить зміст ухвали від 05.10.2021, порушуючи питання щодо передачі справи № 760/4711/15-а на розгляд об`єднаної палати, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не навела жодних мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 22.05.2018 у справі № 755/3939/15-а, що відповідно до частини четвертої статті 347 Кодексу адміністративного судочинства України є передумовою для передачі справи на розгляд об`єднаної палати.

Отже, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду вважає, що відсутність в ухвалі від 05.10.2021 мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 22.05.2018 у справі № 755/3939/15-а, не створює підстав для прийняття до розгляду об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду справи № 760/4711/15-а.

Щодо меж повноважень об`єднаної палати при ухваленні рішення про повернення справи на розгляд відповідної колегії.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює право на справедливий суд: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». 

Вимога щодо того, що суд має бути «встановленим законом», є однією з декількох вимог Конвенції та протоколів до неї і встановлює, що дії національних органів мають базуватись на внутрішньому праві, наприклад пункт 1 статті 5 («відповідно до процедури, встановленої законом» та «законний» арешт або затримання), пункт 2 статті 8 («у відповідності з законом»), підпункти 2 статей 9, 10 та 11 («встановлені законом»), пункт 2 та пункт 4 статті 2 Протоколу № 4 («згідно із законом») та пункт 1 статті 4 Протоколу № 7 («відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави»). 

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях щодо формулювання «встановлений законом» робить висновки, що межі цієї вимоги є більш обмеженими, ніж вимога стосовно того, що суд має діяти відповідно до закону або шляхом, «передбаченим законом». Буквальне тлумачення цього вислову приводить до думки, що вимагається правова підстава для існування та організації суду, включно із визначенням питань, які підпадають під юрисдикцію суду. 

Цей термін не можна розуміти у тому сенсі, що суд для того, щоб уважатись встановленим законом, має також дотримуватись всіх вимог, передбачених національним законодавством, щодо здійснення його функцій. Якщо б існувала така концепція, не було б жодного сенсу виокремлювати пункт 1 статті 6 щодо цього питання з-поміж інших статей. 

Об`єднана палата повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. 

У цій справі об`єднана палата Верховного Суду наводить такі аргументи щодо ухвалення рішення про повернення справи на розгляд відповідної колегії, виходячи з наступного.

У межах досліджуваного питання, за статтею 6 Конвенції для того, щоб визначити, чи має об`єднана палата «повну юрисдикцію» або забезпечує «достатність перегляду» для досягнення завдань своєї процесуальної діяльності, остання керується основними засадами щодо справедливого розгляду і вирішення адміністративних справ, якими є принципи адміністративного судочинства, закріплені у Конституції України, Конвенції та інших міжнародних договорах, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, Кодексі адміністративного судочинства України, враховує такі чинники, як предмет оскаржуваного рішення, зміст спору, встановлені судом фактичні обставини, включаючи бажані та дійсні підстави для необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду.

Передача справи на розгляд об`єднаної палати за відсутності підстав, зазначених у статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (суд, який розглядає справу у складі колегії суддів передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного суду у складі колегії з іншої палати), та з порушенням порядку передачі, зазначених у статті 347 Кодексу адміністративного судочинства України (суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу) призводить до перевищення повноважень об`єднаної палати, а саме положень Кодексу адміністративного судочинства України, які регулюють діяльність останньої (стаття 33 Кодексу адміністративного судочинства України), а тому остання не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції відносно даного судового провадження. 
У цьому контексті варто наголосити на тому, що під час застосування загальних засад адміністративного судочинства суттєве значення для встановлення точного та повного змісту принципів адміністративного судочинства має практика Європейського суду з прав людини, у рішеннях якого систематично розкривається суть та призначення універсальних засад судочинства.

Право на справедливий судовий розгляд (право на належну судову процедуру), що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), § 49). Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків». Таким чином, у статті 6 представлено «право на суд», разом із «правом на доступ до суду», тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), § 36). «Право на суд» та право на доступ не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v. Greece (Філіс), § 59; De Geouffre de la Pradelle v. France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), § 28, і Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], § 229). 

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 09.01.2013, заява № 21722/11). 

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19.03.1997, заява № 18357/91, пункт 40). 

Звертаючись до принципу юридичної визначеності в контексті практики Європейського суду, об`єднана палата приділяє увагу питанню поваги до остаточних судових рішень, у розумінні вимоги, що остаточне судове рішення не має ставитись під сумнів за відсутності обставин суттєвого та неспростовного характеру, які це можуть виправдати. Адже за результатом безпідставного провадження, об`єднана палата по суті може нівелювати результат завершеного судового провадження, а саме зроблений правовий висновок щодо застосування норми права.

Отже, не маючи повноважень на здійснення судочинства в цьому провадженні, об`єднана палата діятиме всупереч чітким процесуальним нормам, що не відповідало б принципу юридичної визначеності та обов`язковості (остаточності) рішень та спричинило б порушення статті 6 Конвенції.

Об`єднана палата враховує, що стаття 347 Кодексу адміністративного судочинства України не містить положень саме як діяти об`єднаній палаті у випадку встановлення порушення порядку для передачі справи на її розгляд. Однак при застосуванні таких повноважень як повернення справи відповідній колегії суддів для розгляду, об`єднана палата враховує, що Європейський суд з прав людини визнає, що найвищий судовий орган, уповноважений тлумачити закон, може ухвалювати рішення, яке не було чітко визначене законом. У випадку такого застосування закону суд повинен надати чіткі й вірогідні підстави для такого виняткового відступу від застосування своїх визначених повноважень (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine) від 20.07.2006, заяви № 29458/04 та № 29465/04, рішення у справі «ХуліоВоуЖиберт та Ель Хогар і ля Мода проти Іспанії» (JulioBouGibertandElHogar Y LaModa J. A. Х. А. v. Spain) (ухв.), заява № 14929/02, 13.05.2003, «ТОВ «Базальт-Імпекс» проти України» (Bazalt Impeks, TOV v. Ukraine, заява № 39051/07) від 01.12.2011).

Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що останній не має розглядати помилки фактів або права, допущені національними судами, до тої міри, поки вони не становили втручання у права або свободи, які захищаються Конвенцією (рішення у справі «Schenk v.Switzerland», від 12.07.1988, пункт 45; рішення у справі «Streletz, Kessler and Krenz v. Germany», №№ 34044/96, 35532/97 та 44801/98, пункт 49). Більше того, застосування та тлумачення національного законодавства - це функція національних органів, особливо судів (рішення у справі «Kopp v. Switzerland» від 25.03.1998, пункт 59). 

А тому, вищевказані критерії застосування об`єднаною палатою принципів адміністративного судочинства з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, є достатніми поясненнями для відсутності підстав здійснення провадження в даній справі об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду.

З огляду на зазначене, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що справа підлягає поверненню колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду, визначеної протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2019 у складі головуючого судді - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С.

Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 14, 33, 248, 256, 346, 347 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 760/4711/15-а за касаційної скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21.01.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2019 у справі                                   № 760/4711/15-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - повернути колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у складі головуючого судді - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С. для розгляду. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     Ж.М. Мельник-Томенко 
Судді                                                                  О.В. Калашнікова 
                                                                      Н.В. Коваленко 
                                                                      І.Я. Олендер 
                                                                      А.І. Рибачук 
                                                                      М.І. Смокович 
                                                                      Р.Ф. Ханова