ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7770/21 Справа № 215/5832/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 215/5832/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання – Євтодій К.С.
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачка – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,  в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року, яке ухвалене суддею Демиденком Ю.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 12 квітня 2021 року -,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Позов мотивовано тим, що на підставі виконавчого листа № 2-2770/09 від 02.09.2009 року, виданого Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від доходів відповідача. 
На теперішній час сімейне становище позивача змінилося, він 17 вересня 2014 року одружився з ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 – син ОСОБА_6 , які знаходяться на його утриманні, а дружина знаходиться в декретній відпустці по догляду за сином ОСОБА_6 до досягнення ним трирічного віку.
Звернувшись до суду, позивач просив зменшити розмір аліментів на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 1/4 до 1/8 частини заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання законної сили до повноліття дитини або до зміни матеріального положення сторін, посилаючись на зміну сімейного стану. 
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру стягуваних аліментів.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Вказує, що він не має можливості сплачувати аліменти у раніше визначеному розмірі, оскільки в нього змінився сімейний статус, що зумовлює додаткові витрати на утримання малолітніх синів від другого шлюбу та дружини, яка здійснює догляд за дітьми.
Погіршення матеріального стану стало наслідком не зменшення заробітку або доходу, а викликано появою нових утриманців через зміну сімейного стану.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_2 ,зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, як необґрунтовану.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Солода Р.Г., який наполягав на доводах апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б вказували на зміну його матеріального стану. Крім того, середньомісячний дохід позивача в 2021 році виріс майже втричі порівняно з 2020 роком, що свідчить не про погіршання майнового стану позивача, а, навпаки, про суттєве покращення у позивача.
Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав 
За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги зміною його матеріального та сімейного стану, що унеможливлює сплату аліментів у розмірі, визначеному рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2009 року.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Статтею 51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року за № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Отже, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям у розмірі, необхідному для забезпечення належного та достатнього рівня життя дитини та її всебічного розвитку. Водночас, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Положенням ч.1 ст.182 СК України передбачено, що суд при визначенні аліментів враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у звязку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.
Згідно матеріалів справи вбачається, що відповідно виконавчого листа Тернівського відділу державної служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 09 березня 2021 року № 7038, у відділі на виконанні перебуває виконавче провадження ВП № 51204863 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2720/2009 від 02.09.2009 року, виданого Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/4 частини на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( а.с. 44).
17 вересня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб в Тернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 335 ( а.с.7).
ІНФОРМАЦІЯ_6 у них народився син ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 – ОСОБА_9 ( а.с. 8,9).
Відповідно довідки Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» від 18.03.2021 року № 353 ОСОБА_1 з 13.01.2021 року працює у ПРАТ «ПІВНГЗК» водієм автотранспортних засобів в кар`єрі гірничотранспортного цеху № 1 та сплачує аліменти у розмірі 25 % згідно виконавчого листа № 2-2720/2009 від 02.09.2009 року від суми нарахованого доходу на користь ОСОБА_2 , сума стягнутих аліментів за період з 13.01.2021 року по 28.02.2021 року складає 6419,61 грн. (а.с. 56).
Отже, колегією суддів встановлено, що матеріалами справи підтверджено зміну сімейного та матеріального стану платника аліментів ОСОБА_1 . 
При вирішенні позову суд не врахував обставини справи та прийшов до помилкового висновку, що не встановлено правових підстав для зменшення розміру аліментів визначеного рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, на підставі якого цим судом було видано виконавчий лист від 02 вересня 2009 року.
Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що приводом зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому, такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану, підставою для зміни розміру аліментів.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Колегія суддів вважає прийнятними доводи апеляційної скарги позивача щодо неврахування судом першої інстанції доказів зміни його матеріального стану та наявності підстав для застосування ст. 192 СК, в зв`язку з вищевикладеним.
Таким чином, виходячи з наведеного положення закону, при вирішення вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.
Приймаючи до уваги, що позивач офіційно працює, наявність аліментних зобов`язань, обов`язку сплачувати аліменти, колегія суддів вважає, що позивач має можливість сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) позивача щомісячно. Визначений розмір не буде надмірним тягарем для позивача, а буде відповідати інтересам дітей, зокрема, саме такий розмір відповідатиме встановленому ст. 2 Конвенції ООН про права дитини, принципу рівності прав дітей, враховуючи баланс інтересів дитини та матеріальних можливостей батька. 
Колегія суддів зауважує, що закон покладає на батьківобов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям у розмірі, необхідному для забезпечення належного та достатнього рівня життя дитини та її всебічного розвитку. Водночас, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим скасовує рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, згідно п.3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 374, п. 3 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня  2021 рокускасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру стягуваних аліментів задовольнити частково.
Зменшити розмір стягнутих з  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1  на підставі виконавчого листа № 2-2770/09, виданого  Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 02 вересня 2009 року на користьОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_8 , аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4   з 1/4 до 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% від встановленого прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне рішення суду складено 01 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: