ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 листопада 2021 року 	м.Дніпро	справа № 160/523/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року у справі № 160/523/21 (суддя Кальник В.В.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом про стягнення з військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20.09.2018 по 19.11.2020 (26 місяців) із розрахунку у сумі 375 812,58 грн..
В позові позивач посилається на наявність права на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20.09.2018 по 19.11.2020, оскільки остаточний розрахунок при звільненні позивача проведений лише 19.11.2020.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 березня              2021 року адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби на день виключення із списків особового складу всіх належних грошових сум;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20.09.2018 по 19.11.2020, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Із рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач, ним була подана апеляційна скарга. В скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначає, що ст.117 КЗпП України не може розповсюджуватися на зазначені правовідносини. Вказує, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. Крім того, за наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні ч.1 ст.117 КЗпП України, є безпідставним.
Позивачем надіслано відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому вказує, що доводи скарги є безпідставними. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учасником бойових дій, про що свідчить копія посвідчення від 19.03.2015 (Серія НОМЕР_2 ).
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 полковника                   ОСОБА_2 №195 від 19.08.2018 року майора ОСОБА_1 , заступника начальника штабу 3 парашутно-десантного батальйону, звільненого наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 05 серпня 2018 року № 11 відповідно до пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у запас за підпунктом "к". З 19 вересня 2018 року його виключено із списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Центрально-Чечелівського ОРВК м. Дніпро.
З матеріалів справи вбачається, що 04.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 :
- компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 19 вересня 2018 року;
- індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015 року по 19.09.2018 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 липня                  2020 року позовні вимоги задоволено та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 19 вересня 2018 року та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015 року по 19.09.2018 року.
20.08.2020 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року набрало законної сили та, як зазначив позивач, було виконано відповідачем.
Відповідно до довідки від 08.01.2021 року АТК Банк «ПРИВАТБАНК», 19.11.2020 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 липня                  2020 року, відповідачем була перерахована заборгованість на картку позивача.
20 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою про нарахування та виплати суми середнього грошового забезпечення за період з 20.09.2018 року по 19.11.2020 року за час затримки розрахунку при звільненні з військової частини.
04.01.2021 року позивач отримав лист від відповідача - відповідь на запит від 09.12.2021 року № 3676. У відповіді відповідач зазначив, що рішення суду по справі №160/4886/20 від 20 липня 2020 року було виконано, а саме: нараховано і виплачено індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.
Позивач, вважаючи дії відповідача та бездіяльність щодо не нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 20.09.2018 по 19.11.2020 противоправними, звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20.09.2018 по 19.11.2020 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Щодо можливості застосування у спірних правовідносинах положень законодавства про працю колегія суддів виходить з того, що оскільки положення спеціального законодавства, зокрема Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ, не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні з військової  служби, як-то відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення КЗпП (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 30.01.2019 р. в справі № 806/2164/16.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки та індексація грошового забезпечення, на яку мав право позивач, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби.
Факт не виплати такої компенсації та індексації в установлений строк, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України.
У спірному випадку встановлено, що позивач звільнений із військової служби 19.09.2018.
Рішення суду про зобов`язання та нарахування на користь позивача індексації грошовою забезпечення та грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій фактично виконано відповідачем 19.11.2020, відповідна сума на розрахунковий рахунок позивача надійшли 19.11.2020.
Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.
Відтак, з огляду на вказані правові приписи та встановлені обставини справи, позивач набув право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, визначеного ст.117 КЗпП України.
Оскільки відповідачем не проведено розрахунок середньої заробітної плати позивачу для проведення нарахування та виплати відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України, то належним способом захисту його прав є зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату середнього заробітку за весь час такої затримки за період з 20.09.2018 по 19.11.2020.
Доводи скаржника стосовно того, на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється, спростовані приведеними вище висновками суду із посиланням на відповідні правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду.
Стосовно посилання відповідача на те, що стаття 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, а також на те, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини першої  статті 117 КЗпП є безпідставним, такі доводи розглянуті судом першої інстанції та обґрунтовано відхилені із посиланням на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, а апелянтом не приведено будь-яких правових обґрунтувань у спростування таких висновків.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо можливості часткового задоволення позовних вимог.
В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду позивачем не оскаржується, тому колегія суддів не перевіряє обґрунтованість рішення в цій частині.
Судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 березня               2021 року у справі № 160/523/21 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак