Ухвала
іменем України 
16 листопада 2021 року
м. Київ
справа №712/1785/21
провадження №51-5270ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                   ОСОБА_1 ,
суддів:                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси   від 17 травня 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року,
встановив:
вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 травня 2021 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Черкаси, визнано винуватим та засуджено за ч. 1                      ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі статей 71, 72 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Соснівського районного суду             м. Черкаси від 02 березня 2020 року за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання  у виді позбавлення волі на строк 5 років 4 місяці.
 
Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння 11 січня 2021 року близько 19:50 на території домоволодіння по АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин умисно наніс удар ножем ОСОБА_6 в живіт, заподіявши йому тяжких тілесних ушкоджень.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 11 жовтня 2021 року залишив цей вирок без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні зазначеного кримінального злочину просить змінити вказані судові рішення через невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу унаслідок суворості. Вважає, що при постановленні цих  рішень суди обох інстанцій не повністю врахували дані про особу                     ОСОБА_4 ,  зокрема те, що останній щиро розкаявся, перебуває                           у цивільному шлюбі та має на утриманні малолітню доньку. Окрім цього, зазначає про необґрунтоване, на його думку, визнання судом першої інстанції обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення злочину засудженим в стані алкогольного сп`яніння.Просить застосувати ст. 69 КК та пом`якшити ОСОБА_4 покарання до 4 років 7 місяців позбавлення волі і на підставі статей 71, 72 КК шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2020 року, визнавши пом'якшуючою покарання обставиною, окрім його щирого каяття                  у вчиненому, й активне сприяння в розкритті злочину, застосувати ст. 75 КК та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням,  посилаючись на позиції, викладені в постановах Верховного Суду. На думку захисника, при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги сторони захисту щодо несправедливості заходу примусу через суворість покарання, призначеного судом першої інстанції, не дав цим доводам належної оцінки, і, не навівши жодного мотиву, безпідставно не застосував до засудженого положення статей 69, 75 КК. З огляду на це вважає, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до визначених кримінальним законом загальних засад призначення покарання, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК), визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. 
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Відповідно до ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі.
За змістом ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил  є допустимим лише за наявності в суду обґрунтованих підстав вважати, що виходячи з тяжкості злочину, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства.
Як убачається з наданих копій судових рішень, дотримуючись вимог ст. 65 КК районний суд при призначенні покарання засудженому разом із ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення урахував дані про його особу  та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Зокрема, судом враховано, що ОСОБА_7 раніше судимий, по місцю проживання характеризується посередньо, тяжкими захворюваннями не страждає, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, офіційного місця роботи та постійного самостійного заробітку до затримання не мав, перебуває                                   у цивільному шлюбі та має на утриманні малолітню доньку ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Щире каяття засудженого у вчиненому суд визнав як обставину, що пом`якшує покарання, обставиною, а вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує його.
При цьому, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду та розміру покарання, яке підлягає призначенню засудженому суд першої інстанції також урахував і обставини вчинення кримінального правопорушення.
Зваживши на всі ці обставини та урахувавши думку прокурора і потерпілого, місцевий суд дійшов умотивованого висновку про неможливість досягти мети виправлення засудженого без його ізоляції від суспільства, а тому визначив йому покарання, яке належить відбувати реально, в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією кримінального закону за вчинений ним злочин, оскільки саме таке покарання, з урахуванням тяжкості скоєного та даних про особу засудженого, буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Як убачається з вироку, при розгляді справи судом не було встановлено обставин, які би істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, як це передбачено ст. 69 КК.
Оскільки вказаний злочин був вчинений ОСОБА_7 під час іспитового строку суд при призначенні покарання застосував положення ч. 3 ст. 78 КК.
Таким чином, суд першої інстанції дотримався приписів статей 50, 65 КК. Призначене засудженому покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення й попередження нових злочинів.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості не вбачається.
Крім того, як убачається з наданої копії ухвали при перегляді вироку за апеляційною скаргою сторони захисту апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду щодо виду і розміру покарання, призначеного ОСОБА_7 , вказавши, що таке відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є мінімально можливим за розміром визначеним кримінальним законом за вчинений злочин та справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Враховуючи наведене правових підстав стверджувати про суворість призначеного  ОСОБА_7 покарання колегія суддів не знаходить.
У касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 не міститься переконливих доводів для зміни судових рішень та пом`якшення покарання призначеного засудженому                     із застосуванням положень статей 69, 75 КК.
Доводи касаційної скарги захисника про необхідність врахування позицій, викладених у постановах Верховного Суду не є прийнятними, оскільки                            у провадженнях, в яких вони були постановлені, судами першої та апеляційної інстанцій до засуджених також не було застосовано положення статей 69,                    75 КК, а оскаржувані сторонами судові рішення Верховним Судом були залишені без змін (від 30 жовтня 2018 року в справі №559/1037/16-к, від 20 березня             2018 року в справі №302/904/16-к, від 22 квітня 2021 року в справі №173/1411/19).
Безпідставними є і доводи захисника в касаційній скарзі про необхідність  врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №298/95/16-к та від 16 серпня 2018 року у справі                           № 183/163/14, оскільки у провадженнях, в яких вони були постановлені, на відміну від цієї справи, судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено наявність підстав для застосування положень ст. 75 КК.
Також не є прийнятними і доводи касаційної скарги захисника про необґрунтоване, на його думку, визнання судом першої інстанції обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення ОСОБА_7 злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Як убачається з копій наданих судових рішень, в обґрунтування наявності вказаної обтяжуючої обставини, суд першої інстанції послався на виписку                          з амбулаторної карти КНП «Черкаський обласний наркологічний диспансер Черкаської обласної ради» № 46, згідно якої останньому було встановлено діагноз – алкогольне сп`яніння.
Окрім цього, як убачається зі змісту вироку, потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_8 підтвердили в судовому засіданні, що вони утрьох вживали пиво,              і суперечка між засудженим та потерпілим розпочалась з причини того, що ОСОБА_7 випив останню пляшку пива. 
До того ж й сам засуджений під час судового розгляду в суді першої інстанції не заперечував вживання ним алкогольних напоїв безпосередньо перед вчиненням злочину. 
З огляду на це, районний суд на підставі  фактично встановлених даних, які були з`ясовані під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінені судом відповідно до  ст. 94 КПК, вмотивовано визнав стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_7  обставиною, яка обтяжує покарання.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК.
Таким чином, зміст касаційної скарги захисника ОСОБА_5 і наведені в ній доводи не дають приводів для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2  ч. 2  ст. 428 КПК. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси                          від 17 травня 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                            ОСОБА_3