ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Єдиний унікальний номер справи: 766/150/21 Головуючий в І інстанції Ус О.В.
Номер провадження: №22-ц/819/1706/21 Доповідач Кутурланова О.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

28 вересня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,
суддів: Майданіка В.В.,
Орловської Н.В.,
секретар судового засідання Давиденко І.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кравцов Сергій Ігорович, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Ус О.В. від 09 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договорами позики.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 жовтня 2013 року, 07 травня 2014 року, 01 серпня 2014 року між ним та відповідачем укладені безвідсоткові договори позики, за якими він, як позикодавець, передав у користування відповідачу, як позичальнику, 160 тис. грн., 20 тис. доларів США, 5 тис. доларів США відповідно, із строками повернення грошових коштів до 15.10.2013 року, 07.05.2014 року та 01.08.2014 року відповідно, на підтвердження чого останній надав власноруч складені і підписані розписки. 
Свої зобов`язання за договорами позики відповідач виконав лише частково, повернувши за розпискою від 15.10.2013 року 4000 грн., за розпискою від 07 травня 2014 року та від 01 серпня 2014 року лише по 250 доларів відповідно.
Останнє погашення боргових зобов`язань мало місце 10.01.2018 року, про що він, як позикодавець, власноручно зробив відмітки на зворотному боці розписок, які свідчать про переривання строку позовної давності визнанням боргу та частковим його виконанням. 
Посилаючись на те, що в добровільному порядку відповідач відмовляється виконувати боргові зобов`язання, позивач просив суд стягнути з нього заборгованість за договорами позики, а також в порядку ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 04.01.2018 року по 04.01.2021 року стягнути з відповідача додатково:
- за договором від 15.10.2013 року – 3 % річних від суми 14052,82 грн, проценти за користуванням позикою в розмірі облікової ставки НБУ в розмірі 61750,36 грн, інфляційні втрати у розмірі 2960,00 грн.;
- за договором від 07.05.2014 року – 3 % річних у сумі 1779,12 доларів США;
- за договором від 01.08.2014 року – 3 % річних у сумі 47,89 доларів США.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 09 липня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики:
- від 15.10.2013 року: основну суму боргу – 156 000,00 грн, інфляційні втрати – 31090,43 грн, 3% річних – 13 976,00 грн, відсотки за користування позикою – 65 110,60 грн, а разом 266 177,03 грн;
- за договорами в іноземній валюті: 
від 07.05.2014 року – основна сума боргу – 19750 доларів США, 3% річних – 1769,00 доларів США, а разом 21519,00 доларів США; 
від 01.08.2014 року – основна сума боргу 4750 доларів США, 3 % річних – 426,00 доларів США, а разом 5 176,00 доларів США, а всього 26695,00 доларів США.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кравцов С.І., посилаючись на незаконність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, представників сторін, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що  апеляційна скарга  підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами (оригіналами розписок) підтверджено досягнення сторонами істотних умов договору позики та їх укладення, а також часткове погашення боргових зобов`язань, яке мало місце після спливу строку позовної давності та свідчить про визнання боргу та переривання строку позовної давності, натомість відповідачем повернення боргу належними та допустимими доказами не підтверджено.
Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 160 000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 15.03.2014 року (а.с.12).
07.05.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідача 20 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 01 вересня 2014 року (а.с.13).
01.08.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідача 5 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 01 вересня 2014 року (а.с.14). 
На підтвердження укладення договорів позики та їх умов та на підтвердження отриманих грошей було складено розписки ( а.с.12-14).
Вказані обставини не заперечуються сторонами.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. 
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.
У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. 
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 12 квітня 2018 року в справі № 359/1227/16-ц.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 стверджував, що всі зобов`язання за договорами позики ним виконані ще у 2014 році, грошові кошти повернуто, але позивач не повернув йому розписки, так як вимагав ще й сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання. 
При цьому відповідач не визнав факт переривання строку давності, категорично заперечував передачу ним грошових коштів позивачу у 2017-2018 роках, зазначаючи, що внаслідок вимагання ОСОБА_2 грошей за прострочення виконання боргу їх дружні стосунки різко погіршилися і жодних коштів у ці періоди він не повертав, а записи на боргових розписках начебто про часткове погашення боргу є сфальшованими, виконані власноручно позивачем з метою доведення перед судом переривання строку позовної давності.
Просив суд застосувати строки позовної давності у спірних правовідносинах. 

Вирішуючи спір, суд дав належну оцінку наданим у справі доказам щодо існування між сторонами боргових зобов`язань, і, встановивши, що матеріали справи не містять належних, допустимих та безсумнівних доказів щодо виконання відповідачем боргових зобов`язань, враховуючи, що боргові розписки зберігаються у позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення суми боргу з відповідача.

Разом з тим, висновки суду щодо часткового погашення відповідачем боргових зобов`язань поза межами строку давності, і, як наслідок, його переривання не ґрунтуються на наявних у справі доказах та нормах матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Згідно статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.
Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

За правилами статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
При цьому позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою заява № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Отже, зважаючи на те, що пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, то обов`язковому з`ясуванню підлягає момент, коли особа позивача довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, розписку ОСОБА_1 від 15.10.2013 року ОСОБА_2 власноручно доповнив записами про часткове повернення коштів відповідачем в сумі 1000,00 грн. та 3000 грн. 28.12.2017 року та 10.01.2018 року відповідно.
Розписка від 07.05.2014 року доповнена власноручними записами ОСОБА_2 від 28.12.2017 року та від 10.01.2017 року про  часткове повернення коштів відповідачем в сумі 100 доларів США та 150 доларів США відповідно.
Крім того, розписка від 01.08.2014 року доповнена власноручними записами ОСОБА_2 від 28.12.2017 року та від 10.01.2018 року про  часткове повернення коштів відповідачем в сумі 100 доларів США та 150 доларів США відповідно.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції взяв за основу вказані доповнення на розписках, тому вважав, що строк позовної даності позивачем не пропущено.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Досліджуючи розписки відповідача ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вони з моменту виникнення зобов`язань перебували у позивача та доповнення на них вчинені власноручно позивачем ОСОБА_2 . 
Зважаючи на те, що відповідач категорично заперечує ці факти, при цьому його підписи під цими дописами відсутні, з огляду на те, що ці дописи є визначальними при вирішенні питання щодо пропуску строку позовної давності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про сумнівність їх доказової сили за таких обставин, так як окрім підпису позивача ОСОБА_2 інших посвідчувальних записів чи підписів (боржника, свідків) вони не містять, є вигідними позивачу, який їх вчинив та не підтвердив іншими належними, достовірними та беззаперечними доказами факт повернення відповідачем грошових коштів у цей період і переривання за таких обставин строку позовної давності. 

Колегія суддів також вважає, що не можуть бути доказом часткового повернення коштів та переривання строків позовної давності покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є близькими та рідними позивача та не були очевидцями передачі грошових коштів, про повідомлені ними обставини передачі відповідачем грошових коштів знають виключно зі слів позивача.

Приймаючи до уваги, що строк виконання зобов`язання за договором позики від 15.10.2013 року настав 15.03.2014 року, з 16.03.3014 року почався відлік трирічного строку позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права, колегія суддів приходить до висновку, що станом на час звернення позивача до суду з позовом - 06.01.2021 року цей строк є пропущеним.

За договорами позики від 07.05.2014 року та 01.08.2014 року строк виконання зобов`язання настав 01.09.2014 року та 01.08.2014 року відповідно, а тому строки позовної давності за вказаними договорами закінчилися 02.09.2017 року та 02.08.2014 року відповідно.

З огляду на те, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою у січні 2021 року та враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_2  пропущений строк для захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частинами 1, 2, 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та як наслідок неправильно застосовано норми матеріального права, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 липня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин 1,3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1-6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги у задоволенні позову відмовлено, при цьому матеріали справи містять докази понесення відповідачем витрат на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги та витрати на надання правової допомоги, розмір якої узгоджено між адвокатом і клієнтом, а факт їх виконання та обсяг підтверджено актом виконаних робіт, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на сплату судового збору в сумі 15364,80 та витрат на правову допомогу в сумі 20 000,00 грн. 
Керуючись ст.ст.367, 374, 376,382 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кравцов Сергій Ігорович, задовольнити. 
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 15364,80 грн, витрати на правову допомогу у сумі 20000 грн, а всього 35364,80 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 22.10.2021 року.

Головуючий    О.В. Кутурланова 

Судді: В.В. Майданік

Н.В. Орловська