УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/1012/21
Провадження № 22-ц/4820/1556/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 жовтня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Купельського А.В. (суддя-доповідач),
Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 липня 2021 року (суддя Стефанишин С.Л.) у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , про визнання права власності на транспортний засіб,

в с т а н о в и в :
У січні 2021 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що 17.03.2020 позивач купила через комісійний магазин ПП «Леон-Поділля» в ОСОБА_2 автомобіль Ореl Меrіvа, кузов № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , на підставі договору купівлі - продажу №11494.
На момент укладення договору купівлі-продажу вказаного автомобіля в реєстрах НАІС було здійснено перевірку наявності/відсутності арештів чи заборон на відчуження даного автомобіля та встановлено, що автомобіль під арештом не знаходився.
Зареєструвати право власності на придбаний автомобіль в день укладення договору купівлі-продажу позивач не змогла у зв`язку з тим, що відповідно до Постанови КМУ від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом, на всій території України було запроваджено карантин, багато підприємств, установ та організацій, в тому числі й сервісні центри МВС, працювали в обмеженому режимі (без відвідувачів).
Після того, як реєстраційні сервісні центри запрацювали та почали проводити державну перереєстрацію транспортних засобів, позивач звернулась в ТСЦ, де їй повідомили, що на автомобіль накладено арешт, а тому здійснити його перереєстрацію неможливо.
На думку позивача, у покупця (нового власника) є 10 діб (з моменту купівлі), для того, щоб перереєструвати транспортний засіб, інакше вона несе адміністративну відповідальність в порядку, передбаченому законодавством. В даному випадку на думку позивача, йде мова про реєстрацію транспортного засобу, а не права власності на нього.
Правова природа реєстрації транспортного засобу жодним чином не пов`язана з переходом права власності на нього.
Здійснити перереєстрацію транспортного засобу в сервісному центрі у позивача не було можливості з об`єктивних незалежних причин.
Таким чином, оскільки на дату укладення договору купівлі-продажу №11494 - 17 березня 2020 року - автомобіля Ореl Меrіvа, кузов № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , інформація про арешт на даний автомобіль у відповідній реєстраційній базі була відсутня, продавець не знав про існування даного арешту, оскільки не був про це повідомлений.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 04 березня 2020 року на автомобіль марки Ореl Меrіvа, кузов № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 було накладено арешт з метою забезпечення виконання рішення суду. Однак, на час винесення судом ухвали про забезпечення позову, позовна заява до суду позивачем ще не була подана; ухвала про забезпечення позову виносилась без участі сторін. Відповідач (продавець за договором купівлі - продажу автомобіля) не знав про існування такого арешту, а тому не існувало ніяких перешкод для укладення договору купівлі - продажу автомобіля.
Лише 4 травня 2020 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, для забезпечення виконання якого і було накладено арешт на спірний автомобіль.
Таким чином, купуючи даний автомобіль, на думку позивача, вона не мала сумнівів що жодних обставин, які б вплинули на порушення її права власності, не існувало на той момент. 
У зв`язку з цим позивач просила суд визнати за нею право власності на автомобіль марки Ореl Меrіvа, кузов № НОМЕР_1 , д.н.з.  НОМЕР_2 , придбаний нею на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №11494 від 17.03.2020. 
       Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 липня 2021 року в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на транспортний засіб відмовлено.
Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити, стягнути понесені нею судові витрати.
Вважає вказане рішення винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.
Посилається на те, що договір купівлі-продажу №11494 від 17.03.2020 є підставою для виникнення у неї права власності на придбаний автомобіль, однак, суд першої інстанції даний договір до уваги не взяв, не надав даному документу як доказу будь-якої оцінки, чим порушив вимоги ст. 89 ЦПК України.
У рішенні суд лише зазначив про безпідставність та необґрунтованість аргументів позивача, не зазначивши, чому їх такими вважає.
Не погоджуючись з висновками суду про те, що порушення прав позивача при реєстрації права власності на автомобіль не встановлено, апелянт зазначає, що вона не змогла зареєструвати придбаний транспортний засіб в день купівлі-продажу з причини запровадження карантину. 
Враховуючи той факт, що на придбаний автомобіль ухвалою суду накладено арешт, яка була пред`явлена до виконання після оформлення договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 вважає, що її права як власника автомобіля порушені, не визнаються третьою особою, на користь якої Хмельницьким міськрайонним судом винесено ухвалу про забезпечення позову.
Таким чином, для звернення до суду з даним позовом апелянт мала всі підстави. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити як необґрунтованої, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 липня 2021 року – залишити збез змін. 
Зазначає, що ухвала Хмельницького міськрайонного суду від 4 березня 2020 року про накладення арешту на автомобіль Ореl Меrіvа, д.н.з. НОМЕР_2 , належний на праві власності ОСОБА_2 , набрала законної сили з моменту її підписання суддею – 4 березня 2020 року.
Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі, за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. 
ОСОБА_3 зазначає, що перереєстрація транспортних засобів, які перебувають в розшуку або щодо яких у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів є відомості про накладення арешту або заборону на зняття з обліку та/або перереєстрацію на підставі судового рішення чи постанови державного виконавця, на нового власника, заборонена. 
ОСОБА_1 не набула права власності на спірний автомобіль, оскільки не було здійснено його державну реєстрацію відповідно до вимог чинного законодавства.
Разом з цим, апелянт не надала жодних доказів того, що вона взагалі зверталась до ТСЦ МВС для здійснення реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу.
Викладені в апеляційній скарзі обставини не підтверджені жодними доказами.
Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
В силу ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у такому випадку судове засідання не проводиться, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Так, за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права.
При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".
Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.
Крім того, в Україні відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, зокрема, регулюються Цивільним і Господарським кодексами України.
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 цього Кодексу визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. До регламентованих ЦК України способів захисту права власності належать:
- визнання права власності (стаття 392); - витребування майна із чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача (статті 387, 388); усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391); - заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (стаття 386); - визнання незаконним правового акта, що порушує права власника (стаття 393);- зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно (статті 1212, 1213) та інші.
Вимогами ст. 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно.
Традиційно підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника). Практичне значення такого поділу полягає в тому, що розглядаючи спори про захист права власності, набутого у похідний спосіб, судам необхідно враховувати імовірність наявності прав на відповідне майно в інших осіб.
Відповідно до норм ЦК України до первісних підстав набуття права власності належать набуття права на новостворене майно, у тому числі об`єкт будівництва (стаття 331), переробка речі (стаття 332), привласнення загальнодоступних дарів природи (стаття 333), набувальна давність (стаття 344) та інші.
Найбільш поширеними похідними способами набуття права власності юридичними особами є набуття права власності на підставі правочинів (стаття 334) та у порядку правонаступництва (стаття 107).
За загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється.
Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 04.03.2020 на вказаний вище автомобіль накладено арешт в рамках розгляду справи №686/6209/20.
17.03.2020 позивач придбала через комісійний магазин ПП «Леон-Поділля» в ОСОБА_2 автомобіль Ореl Меrіvа, кузов № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , на підставі договору купівлі-продажу №11494 (а. с. 8).
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 22.02.2021 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 67529,75 грн., 333,02 грн. – 3% річних (а. с. 49-51). За висновками суду відповідач по вище зазначеній справі за допомогою даного позову позивача намагається ухилитися від повернення боргу та зареєструвати право власності за позивачем з порушенням встановленого порядку.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позовні вимоги про визнання права власності на транспортний засіб свідчать про те, що позивач не здійснювала дій та не вживала заходів щодо реєстрації права власності на авто та цілеспрямовано в обхід зазначеного порядку, уникнувши вказаного механізму, звернулась до суду за захистом порушеного, не існуючого права.
Вимоги про визнання права власності є передчасними в розумінні вимог ст. 331 ЦК України та свідчать на неналежний спосіб захисту не існуючих прав. 
Крім того, у рішенні зазначено, що позивачем не представлено правовстановлюючих документів, які стали би підставою для виникнення, переходу чи припинення права власності на авто. 
       З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд. 
Безпідставним є посилання апелянта на те, що договір купівлі-продажу №11494 від 17.03.2020 є підставою для виникнення у неї права власності на придбаний автомобіль. Право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації, а не з моменту передачі автомобіля за договором купівлі-продажу.
Так, Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів передбачено обов`язок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) ТЗ протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. 
Спірний автомобіль у власність позивача не може перейти, оскільки перереєстрація транспортного засобу не була оформлена у встановленому законом порядку.
Сам по собі договір купівлі-продажу вчинений у простій письмовій формі без реального зняття з реєстрації, перереєстрації транспортного засобу у вищезазначеному порядку не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності від продавця до покупця (постанова Верховного Суду від 30.10.2019 у справі №683/2694/16ц). 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції договір купівлі-продажу автомобіля до уваги не взяв, не надав даному документу як доказу будь-якої оцінки, та що у рішенні суд лише зазначив про безпідставність та необґрунтованість аргументів позивача, не зазначивши, чому їх такими вважає, є безпідставними та на правильність рішення не впливають. Для вирішення питання по суті позовних вимог позивача про визнання права власності на автомобіль наданий нею договір купівлі-продажу є неналежним доказом та не може бути підставою набуття права власності в цьому конкретному випадку.
Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення, на думку апеляційного суду, відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Аргументи апелянта про те, що вона не змогла зареєструвати придбаний транспортний засіб в день купівлі-продажу з причини запровадження карантину, підставою для задоволення позову бути не можуть. Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач обрала неналежний спосіб захисту не існуючих прав. За обставин, що склались, визнання права власності на автомобіль не узгоджується з нормами цивільного законодавства. 
Твердження апелянта про те, що арешт, накладений ухвалою суду, мав місце після оформлення договору купівлі-продажу, тому права позивача як власника автомобіля порушені, не визнаються третьою особою, на користь якої Хмельницьким міськрайонним судом винесено ухвалу про забезпечення позову, висновків суду не спростовує та не може бути підставою для задоволення позову.
Суд першої інстанції оцінив докази у їх сукупності відповідно до ст. 89 ЦПК України та прийняв законне рішення.
Виходячи з наявних в матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки місцевого суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про обґрунтованість позову, а стосуються переоцінки доказів.
Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.
       Оскільки судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування. 
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд 

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення. 
Повне судове рішення складено 7 жовтня 2021 року.

 
Судді А.В. Купельський 

 
Т.О. Янчук

 
О.І. Ярмолюк