ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 140/1599/21 пров. № А/857/11953/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Курильця А.Р., Ніколіна В.В.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Нововолинської міської філії Волинського обласного центру зайнятості на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 травня 2021 року (головуючий суддя: Каленюк Ж.В., місце ухвалення - м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Нововолинської міської філії Волинського обласного центру зайнятості про зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

ОСОБА_1 , через поштове відділення зв`язку 08.02.2021, звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправними дії з нарахування і виплати допомоги по безробіттю в мінімальному розмірі;
- зобов`язати провести перерахунок і виплату допомоги по безробіттю відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» з урахуванням страхового стажу за період з жовтня 2018 року по вересень 2019 року включно та виплачених сум з 22 листопада 2019 року.
Обґрунтовує позов тим, що з 02 червня 2015 року по 21 жовтня 2019 року працювала в Державному підприємстві «Шахта № 1 «Нововолинська», наказом від 18 жовтня 2019 року № 94/к її звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності працівників. Відповідачем 23 жовтня 2019 року їй було надано статус безробітного та 30 жовтня 2019 року призначено виплату допомоги по безробіттю протягом 360 календарних днів з 30 жовтня 2019 року по 23 жовтня 2020 року. Виплату допомоги було відкладено і розпочато з 22 листопада 2019 року. У вересні 2020 року вона звернулася до відповідача із письмовим запитом про причини виплати такої допомоги в мінімальному розмірі. Листом від 09 вересня 2020 року № 2651/26.02-20 відповідач повідомив, що виплату допомоги по безробіттю призначено у мінімальному розмірі на підставі частини другої статті 22 Закону України від 02 березня 2000 року № 1533-III «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»     (далі - Закон № 1533-III) та пункту 3 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого  наказом Міністерства соціальної політики України від 15 червня 2015 року № 613. З отриманням відповіді від відповідача позивач дізналася, що допомога призначена у мінімальному розмірі, оскільки не враховано стаж роботи на посаді підземного фельдшера в ДП «Шахта №1 «Нововолинська» протягом 12 місяців, що передували її реєстрації як безробітної. У витязі з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування зазначено, що страховий стаж за період з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року включно становить 0 місяців.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07 травня 2021 року позов задоволено. 
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржила в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що Нововолинська міська філія Волинського обласного центру зайнятості не заперечує того факту, що позивачка не повинна нести відповідальність за невиконання ДП          «Шахта № 1 «Нововолинська» обов`язку щодо сплати єдиного соціального внеску. Однак, відповідач не наділений повноваженнями здійснювати зарахування до страхового стажу ОСОБА_1  періоду її роботи з жовтня 2018 по вересень 2019 року та проводити нарахування допомоги по безробіттю всупереч відомостям Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка у період з 02 червня 2015 року по 21 жовтня 2019 року працювала в ДП «Шахта № 1 «Нововолинська» на посаді підземного фельдшера. Наказом від 18 жовтня 2019 року № 94/К звільнена з займаної посади за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України - у зв`язку із скороченням чисельності працівників. Ці обставини підтверджуються відомостями трудової книжки (а. с. 11).
Наказом Нововолинської міської філії Волинського обласного центру зайнятості від 23 жовтня 2019 року № НТ191023 ОСОБА_1 був наданий статус безробітної з 23 жовтня 2019 року (а .с. 54).
Позивачка 23 жовтня 2019 року звернулася до Нововолинської міської філії Волинського обласного центру зайнятості із заявою про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю (а. с. 52). 
Наказом Нововолинської міської філії Волинського обласного центру зайнятості від 30 жовтня 2019 року № НТ301019 позивачці призначено допомогу по безробіттю застрахованим особам відповідно до частин другої, четвертої статті  22, частини третьої статті  23 Закону № 1533-ІІІ  протягом 360 календарних днів: з 30 жовтня 2019 року по 23 жовтня 2020 року (а. с. 54).
Наказом відповідача від 30 жовтня 2019 року № НТ191030 відкладено виплату допомоги по безробіттю з 30 жовтня 2019 року по 21 листопада 2019 року, а наказом від 22 листопада 2019 року № НТ191122 виплату допомоги розпочато.
Виплату допомоги припинено наказом Нововолинської міської філії Волинського обласного центру зайнятості від 16 листопада 2020 року № НТ201116 з 16 листопада 2020 року.
У період виплати допомоги по безробіттю позивачка зверталася до відповідача із запитом від 03 вересня 2020 року про причини нарахування та виплати їй допомоги по безробіттю у мінімальному розмірі (а. с. 12). 
Листом від 09 вересня 2020 року № 2651/26.02-20, відповідач повідомив про правові підстави виплати допомоги у такому розмірі - відповідно до частини другої статті  22 та частини третьої статті  23 Закону № 1533-ІІІ, пункту 3 Порядку № 613 (а. с. 13-14).
Вважаючи протиправними дії відповідача з нарахування і виплати допомоги по безробіттю в мінімальному розмірі, без урахування її страхового стажу, позивачка звернулася до суду із цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання ДП «Шахта № 1 «Нововолинська» обов`язку зі своєчасної сплати страхових внесків, фактично позбавило позивачку соціальної захищеності, зокрема, отримання належного матеріального забезпечення на випадок безробіття, з урахуванням стажу роботи на вказаному підприємстві, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що спір між сторонами виник щодо неврахування          відповідачем страхового стажу для призначення допомоги по безробіттю, зокрема, періоду роботи позивачки з жовтня 2018 року по вересень 2019 року включно на Державному підприємстві          «Шахта № 1 «Нововолинська», через відсутність даних про сплату цим роботодавцем страхових внесків.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2020 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим  Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим  Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з п. 1, 4 ч. 1 ст. 4  Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої     статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до       Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
Згідно ч. 5  ст. 8 Закону № 2464-VI,  єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону     бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього  Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього   Закону  нараховується єдиний внесок.
За приписами ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI,  податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному     статтею 42  Податкового кодексу України.
За рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення (ч. 6 ст. 25 Закону № 2464-VI).
Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 02.03.2000 № 1533-III (далі – Закон № 1533-III), визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1533-ІІІ, страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, цивільно-правового договору чи на інших підставах, передбачених законом, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та інші особи, які проходять службу та отримують грошове забезпечення (далі - військовослужбовці), особи, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичні особи - підприємці, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах.
Частиною 1 ст. 6 Закону №1533-ІІІ встановлено, що право на  матеріальне забезпечення на випадок безробіття (далі - забезпечення) та соціальні послуги мають застраховані особи.
Одним із видів такого забезпечення є допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності (абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 1533-ІІІ).
Згідно ч. 1 ст. 22 Закону № 1533-III, право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону № 1533-III, застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців або звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, а також з аналогічних підстав, визначених іншими законами, особи, зазначені у частині другій статті 6 цього Закону, особи, зазначені в абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі.
Частиною 1 ст. 23 Закону №1533-ІІІ передбачено, що застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу, але не менше ніж мінімальний розмір допомоги по безробіттю, встановлений правлінням Фонду для цієї категорії осіб: до 2 років - 50 відсотків; від 2 до 6 років - 55 відсотків; від 6 до 10 років - 60 відсотків; понад 10 років - 70 відсотків.
Обчислення страхового стажу визначено статтею 21 Закону № 1533-ІІІ, відповідно до частини першої якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем страхові внески в сумі не менш як мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.
Проаналізувавши вищенаведені норми права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що необхідними умовами для сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є отримання доходу, який і є базою для нарахування ЄСВ. Крім цього, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи, підлягають обов`язковій сплаті і є гарантією матеріального забезпечення особи на випадок її безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин. Відповідальність за порушення умов та порядку сплати таких внесків покладено на роботодавців, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту).
Разом з тим, суд апеляційної інстанції при вирішенні цієї справи враховує правову позицію сформовану Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 266/970/16-а, від 22 квітня 2021 року у справі № 752/20612/17, згідно яких  особи, які сплачують страхові внески через роботодавця, без сприяння державних органів, позбавлені можливості безпосередньо і оперативно впливати на повноту і своєчасність такої сплати, що, фактично, у випадку неповної чи несвоєчасної сплати, означатиме порушення їх прав на отримання соціальних гарантій. Несплата підприємством страхових внесків не може бути підставою для позбавлення права застрахованої особи на отримання соціальних гарантій, оскільки це призведе до порушення принципу рівності перед законом.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за період роботи з жовтня 2018 року по вересень 2019 року (розрахунковий період) позивачці була нарахована та виплачена заробітна плата, з якої нараховані та сплачені страхові внески у розмірі, більшому ніж мінімальний страховий внесок, що підтверджується довідкою ДП «Шахта № 1 «Нововолинська» від 11 січня 2021 року № 15 (а. с. 18),          відомостями Державного реєстру, які надав відповідач (а. с. 55-56).
Однак, незважаючи на утримання та сплату страхувальником страхових внесків із заробітної плати позивачки, відомості про сплату страхових внесків відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу відсутні (а. с. 16-17).
Вказані обставини зумовлені тим, що у колишнього роботодавця позивачки - ДП «Шахта № 1 «Нововолинська», наявна заборгованість зі сплати страхових внесків, а тому зарахування поточних платежів, відбувалося в рахунок погашення заборгованості, що вказано у листі Головного управління ДПС у Волинській області від 19 січня 2021 року № 576/6/03-20-24-03 (а. с. 19).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків, у зв`язку із чим утворилася заборгованість зі сплати таких внесків, тягне негативні наслідки, передбачені ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI, лише щодо самого страхувальника, зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені. 
Крім цього, сплачені страхувальником суми єдиного внеску, зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення, та не можуть мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески.
Отже, за встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, в контексті спірних правовідносин, внаслідок невиконання ДП «Шахта № 1 «Нововолинська» обов`язку зі своєчасної сплати страхових внесків, позивачку фактично позбавлено соціальної захищеності, зокрема, отримання належної допомоги по безробіттю, з урахуванням стажу роботи на вказаному підприємстві, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Враховуючи вищенаведене, оскільки з жовтня 2018 року по вересень 2019 року позивачці було нарахована та виплачена заробітна плата, на яку нараховувалися та сплачувались страхові внески, а тому цей період підлягає зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 , отже суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивачки права на виплату допомоги по безробіттю в розмірі, визначеному ч. 1 ст. 23 Закону № 1533-III.
Щодо покликання відповідача, в апеляційній скарзі, на порушення позивачкою строків звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки на звернення ОСОБА_1 від 03.09.2020 про причини нарахування та виплати допомоги по безробіттю у мінімальному розмірі, відповідач листом від 09.09.2020 № 2651/26.02-20 надав відповідь про нарахування та виплату їй допомоги по безробіттю в мінімальному розмірі. Отже, після отримання цієї відповіді, позивачка звернулася до суду - 08.02.2021, тобто у межах шестимісячного строку звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України.
Таким чином, апеляційна скарга Нововолинської міської філії Волинського обласного центру зайнятості не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу Нововолинської міської філії Волинського обласного центру зайнятості залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 травня 2021 року у справі № 140/1599/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	В. В. Ніколін