Ухвала                                                                                           
Іменем України
 
13 жовтня 2021 року                                                                                                              
м. Київ
 
справа №149/1596/16-к
провадження № 51-5767 км 18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь 
у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 липня 2021 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 березня 2017 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Качанівка Хмільницького району Вінницької області, студента 2 курсу, раніше не судимого, 
засуджено за ч. 1 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання 
у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн, витрати на правову допомогу – 9000 грн. 
Апеляційний суд Вінницької області ухвалою від 06 квітня 2018 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 змінив. Визнав його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК, та постановив вважати засудженим за цією статтею до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно до ст. 75 КК звільнив ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням 
з іспитовим строком тривалістю 3 роки і з покладенням відповідних обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК. 
Верховний Суд постановою від 10 липня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 квітня 2018 року стосовно ОСОБА_5 скасував 
і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, унаслідок м`якості призначеного покарання та у зв`язку з необхідністю його посилення.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 21 жовтня 2019 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 знову змінив. Призначив ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 152 КК 
покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді 2 років виправних робіт за місцем його роботи з відрахуванням у дохід держави 20 відсотків його заробітку щомісячно.
Постановою Верховного Суду від 10 червня 2020 року ухвалу Вінницького апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_5 скасовано. Призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 69 КК, унаслідок м`якості призначеного покарання та у зв`язку з необхідністю його посилення.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 21 вересня 2020 року апеляційну скаргу (зі змінами) ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 березня 2017 року — без зміни.
Постановою Верховного Суду від від 18 березня 2021 року ухвалу Вінницького апеляційного суду від 21 вересня 2020 року щодо ОСОБА_5 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 липня 2021 року апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_5 та представника потерпілої залишено
без задоволення. Вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області 
від 23 березня 2017 року скасовано. Клопотання захисника ОСОБА_7 задоволено. Звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі 
ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження закрито.
За вироком суду  ОСОБА_5 обвинувачувався в тому, що він 17 жовтня 
2015 року близько 06 год. 00 хв., знаходячись біля повороту в напрямку 
с. Терешпіль, поблизу автобусної зупинки, що розташована на вул. Леніна 
в с. Качанівка Хмільницького району Вінницької області, підійшов до ОСОБА_6 , яка проходила поруч, та, діючи умисно, з метою вчинення насильницького статевого акту, використовуючи фізичну силу, незважаючи 
на активний фізичний опір останньої та прохання відпустити, стягнув з неї одяг 
та вступив у природні статеві зносини. Внаслідок застосування ОСОБА_5 фізичного насильства ОСОБА_6 , згідно з висновком експерта № 18 
від 08 квітня 2016 року, заподіяно тілесні ушкодження у вигляді синців на лівому передпліччі, лівому стегні, саден на попереку та зовнішніх статевих органах.
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції стосовно  ОСОБА_5 та призначення нового розгляду 
в цьому суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
На обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що до початку судового розгляду в суді апеляційної інстанції прокурор та представник потерпілої 
ОСОБА_6 – адвокат ОСОБА_8 відмовилися від апеляційних скарг, 
а в резолютивній частині ухвали апеляційний суд зазначив, що апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_5 та представника потерпілої залишити 
без задоволення. Вказує, що апеляційний суд вийшов за межі перегляду судом апеляційної інстанції, оскільки прийняв рішення за цими апеляційними скаргами, але в ухвалі не навів жодних мотивів, з яких залишив ці скарги без задоволення, тому це рішення не відповідає ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Крім того, зазначає, що вироком Хмільницького міськрайонногосуду Вінницької області від 23 березня 2017 року було задоволено частково цивільний позов потерпілої, стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн, витрати на правову допомогу – 9000 грн. Проте, скасовуючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд повинен був залишити цивільний позов без розгляду та роз`яснити потерпілій про можливість пред`явлення такого позову в порядку цивільного судочинства. 
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Як убачається з копії ухвали апеляційного суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та адвокат ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_6 за її погодженням відмовились від своїх апеляційних скарг.
Захисник ОСОБА_7 і обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції подали клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК 
у зв`язку із закінченням строків давності за вчинення 17 жовтня 2015 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК, та закриття кримінального провадження, яке обґрунтовано було задоволено судом.
Твердження прокурора про те, що в резолютивній частині ухвали апеляційний суд зазначив, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої 
ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_8 , які відмовилися від апеляційних скарг, залишити без задоволення, не можна визнати істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні ст. 412 КПК, яке було 
би безумовною підставою для скасування судового рішення.
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про те, що, скасовуючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд повинен був залишити цивільний позов 
без розгляду та роз`яснити потерпілій право на пред`явлення такого позову 
в порядку цивільного судочинства, то вони також є необґрунтованими. 
Дійсно, у зв`язку зі скасуванням апеляційним судом вироку суду першої інстанції, цивільний позов залишився без вирішення, що не перешкоджає особі, яка його подала, звернутися до суду у порядку цивільного судочинства.
Однак, нероз`яснення апеляційним судом указаного права, на думку колегії суддів, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону 
та безумовною підставою для скасування ухвали суду.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, 
які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, 
у касаційній скарзі не наведено.
Оскільки з наведених у касаційній скарзі прокурора мотивів убачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити                        у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора.  
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КП, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 липня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                ОСОБА_3