ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5929/21 Справа № 182/7237/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Хомченко С. І. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 47

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Нікопольська міська рада Дніпропетровської області, КП «Нікопольський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради, Відділ архитектури та містобудування Нікопольського міського виконавчого комітету, Нікопольський регіональний відділ інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, за зустрічним позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Нікопольська міська рада Дніпропетровської області, Комунальне підприємство «Нікопольський земельний кадастровий центр» Нікопольської міської ради, відділ архітектури та містобудування Нікопольського міськвиконкому, Нікопольський регіональний відділ інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою.
Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником домоволодіння АДРЕСА_1 . Поряд з його домоволодінням в домоволодінні АДРЕСА_2 проживають сусіди ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Зазначав, що 06 червня 2012 року відповідачі зняли старий паркан між їхніми домоволодіннями та поставили новий із сітки рабиця. Однак, при встановленні нового паркану межа земельної ділянки змістилась в його бік, тим самим відповідачі зайняли неналежний їм шматок землі (самозахоплення). При виїзді на місцевість спеціалістами управління комунального майна було виявлено, що розмір земельної ділянки на АДРЕСА_1 був зменшений від необхідної довжини у 29,26 метрів, як це відображено на планах-експлікаціях земельної ділянки від 06 вересня 2012 року. Впритул до його паркану відповідачі утворили яму, в яку самовільно вмонтували стовп.
Вказував, що 07 червня 2012 року він звернувся до Нікопольського МВ (з обслуговування м. Нікополя та Нікопольського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою за фактом самоуправних дій з боку відповідачів. Під час перевірки його заяви співробітниками правоохоронних органів, ОСОБА_3 пояснив, що він змінив старий паркан без дозволу сусіда та трохи змістив його у його бік, мотивуючи це наявністю плану від 1975 року, в якому довжина його земельної ділянки була 26,49 метрів, а не 29,26 метрів, як зараз.
У квітні 2013 року відповідачі звернулися із заявою до Управління комунального майна Нікопольської міської ради про те, що ОСОБА_4 нібито захопив частину їхньої земельної ділянки та не дає встановити їм новий паркан. Результатом їх спроб узаконити самозахоплення частини його землі стало рішення Комісії від 24 квітня 2013 року (Витяг з протоколу № 12), яким встановлено факт порушення його земельних прав з боку відповідачів та визнано, що відповідачам потрібно встановити межу земельних ділянок відповідно до технічних паспортів, встановити огорожу, дотримуючись довжини його земельної ділянки у 29,26 метрів, та дотримуватись правил добросусідства.
Стверджував, що відповідачі не дали можливості встановити порядок користування земельною ділянкою, застосовували фізичну силу, наклеп, образи, внаслідок чого він та члени його родини не мають можливості знаходитись на подвір`ї, уникаючи сварок та скандалів з боку відповідачів. Свої моральні страждання оцінює в 5 000 гривень.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просив суд: зобов`язати відповідачів не чинити перешкод у здійсненні його права користування земельною ділянкою; зобов`язати відповідачів перенести паркан на межу між їх земельними ділянками, відповідно до технічних паспортів; зобов`язати відповідачів звільнити вказану земельну ділянку від їх майна; стягнути з відповідачів 5 000 грн моральної шкоди, 2 000 грн – витрат на правничу допомогу та судові витрати.
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вона є власницею будинку АДРЕСА_2 . У сусідньому житловому будинку АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_4 , який має площу земельної ділянки в 26,49 метрів.
Вказувала, що ОСОБА_4 незаконно змінив земельну ділянку на 29,26 метрів. Від того часу вона не може нормально користуватись своєю земельною ділянкою. Внаслідок незаконних дій з боку відповідача їй завдана моральна шкода, яка полягає в порушенні її права користуватись земельною ділянкою, у зв`язку з чим вона не має можливості в повному обсязі використовувати свої права щодо господарювання на землі, облаштування свого подвір`я, зведення на своїй землі господарських споруд та будівель. Крім того, внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 погіршився її стан здоров`я. Моральну шкоду оцінює в 10 000 грн.
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд: усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою через зобов`язання ОСОБА_4 перенести огорожу на довжину земельної ділянки 26,49 метрів; зобов`язати відповідача відновити межу стягнути з ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 10 000 грн та судові витрати.
У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відновлення межі та відшкодування моральної шкоди.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вона є власницею будинку АДРЕСА_2 . По сусідству з нею у житловому будинку АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_4 , який має площу земельної ділянки в 26,49 метрів, але він незаконно змінив земельну ділянку на 29,26 метрів. Від того часу вона не може нормально користуватись своєю земельною ділянкою. Тому має право через суд вимагати від інших осіб усунення будь-яких порушень, які перешкоджають їй нормально користуватись земельною ділянкою. Внаслідок незаконних дій з боку відповідача їй завдана моральна шкода, суть якої полягає в порушенні її права користуватись земельною ділянкою, в зв`язку з чим вона не має можливості в повному обсязі використовувати свої права щодо господарювання на землі, облаштування свого подвір`я, зведення на своїй землі господарських споруд та будівель. Крім того, внаслідок протиправних дій позивача за первісним позовом погіршився її стан здоров`я. Моральну шкоду вона оцінює в 10000 грн. За таких обставин просить суд усунути перешкоди у користуванні їй земельною ділянкою через зобов`язання ОСОБА_4 перенести огорожу на довжину земельної ділянки 26,49 метрів, стягнути з ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 10000 грн. та судові витрати.
Згодом відповідачка ОСОБА_1 змінила предмет та підстави позову та просила суд зобов`язати ОСОБА_4 відновити межу, яка поділяє земельні ділянки АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 згідно з земельно-кадастровою документацією, усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою через зобов`язання ОСОБА_4 перенести огорожу на довжину земельної ділянки 26,49 м., покласти на ОСОБА_4 всі судові витрати.
Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням  Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково та ухвалено зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у здійсненні ОСОБА_4 права користування земельною ділянкою, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , відповідно до рішення Комісії з вирішення земельних спорів від 24 квітня 2013 року; зобов`язати ОСОБА_1 перенести паркан на межу між земельними ділянками, відповідно до технічних паспортів; зобов`язати ОСОБА_1 звільнити вказану земельну ділянку від її майна; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1000 грн. моральної шкоди, з кожного по 500 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати на загальну суму 431 грн.; в інших позовних вимогах відмовлено; в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_4 в частині зобов`язання відповідача ОСОБА_1 не чинити перешкоди в здійсненні його права користування спірною земельною ділянкою та зобов`язання ОСОБА_1 перенести паркан і звільнити спірну земельну ділянку від свого майна є обґрунтованими. Щодо заявлених вимог позивача до відповідача ОСОБА_3 суд виходив з того, що на час звернення з даним позовом до суду, позивач не надав суду доказів, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою, оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не є власником та користувачем житлового будинку АДРЕСА_3 , не проживає в ньому з часу розірвання шлюбу з ОСОБА_1 з 1993 року (том 1 а.с.114 зворотній бік), а тому в задоволенні позивних вимог до ОСОБА_3 необхідно відмовити, оскільки ОСОБА_3 є неналежним відповідачем по справі. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача суми, сплаченої за надання юридичної допомоги, то ці позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано доказів на задоволення даної вимоги. Що стосується зустрічного позову ОСОБА_1 , суд приходить до наступного. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_1 про порушене право дізналась після повернення на Україну після тривалого службового відрядження в період з 1977 року по 1984 рік (том 1 а.с.44-45). Однак, відновити своє порушене право вирішили майже через 30 років. А тому зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (том 1 а.с.8-12, 93-94), (том 2 а.с.86).
Відповідачка ОСОБА_1 є власницею житлового будинку АДРЕСА_3 (том 1 а.с.37-40).
Земельні ділянки, користувачами яких є сторони по справі, межують між собою, а сторони по справі є сусідами.
Згідно технічного паспорту від 1980 року (а.с.10) межа між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 складає 29.26м.
Згідно витягу з протоколу № 12 засідання комісії з вирішення земельних спорів від 24 квітня 2013 року (а.с.13) на засіданні комісії з вирішення земельних спорів за результатами розгляду заяви відповідачки ОСОБА_1 стосовно захоплення позивачем ОСОБА_4 частини земельної ділянки та усунення перешкод для встановлення нового паркану, прийнято рішення щодо встановлення межі земельних ділянок відповідно до технічних паспортів.
Також, в протоколі № 12 засідання комісії з вирішення земельних спорів від 24 квітня 2013 року зазначено, що «при виїзді на місцевість спеціалістами управління комунального майна виявлено, що розмір земельної ділянки по АДРЕСА_1 зменшений (а.с.13 зворотний бік).
В матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують право відповідачів на користування спірною земельною ділянкою. При цьому, фактичним користувачем зазначеної земельної ділянки є позивач ОСОБА_4 , який є власником житлового будинку АДРЕСА_1 і до якого в зв`язку з набуттям права власності на будинок після смерті його матері перейшло і право користування спірною земельною ділянкою.
Задовольняючи частково первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_4 в частині зобов`язання відповідача ОСОБА_1 не чинити перешкоди в здійсненні його права користування спірною земельною ділянкою та зобов`язання ОСОБА_1 перенести паркан і звільнити спірну земельну ділянку від свого майна є обґрунтованими, а інші позовні вимоги та вимоги зустрічного позову є необгрунтованими.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод”, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.
Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсягах та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Відповідно до ч.1 ст.103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.
Згідно зі ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.
Відповідно до ст.158 ЗК України, органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.
Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (Постанова), передбачено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода може полягати у порушені права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.
Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З`ясувати чим підтверджується факт заподіяння шкоди, чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду, з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Пункт 9 Постанови вказує на те, що при визначенні судом розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Доводи апеляційних скарг про те, що судом першої інстанції грубо порушені норми процесуального закону, у зв`язку з розглядом справи у порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки вони не впливають на правильність оскаржуваного рішення.
Доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції не врахував, що позовна давність до вимог про усунення перешкод у користуванні та володінні майном не застосовується, оскільки таке правопорушення є триваючим у часі, отже, негаторний позов про усунення перешкод у користуванні майном може бути поданий доки існує саме правопорушення, колегія суддів відхиляє, оскільки строк позовної давності було застосовано судом до зустрічних позовних вимог, тоді як апелянтами ставиться питання про скасування рішення суду лише в частині первісного позову.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що позивачем не надано ніяких документів, які підтверджують, що попереднім землекористувачам земельної ділянки АДРЕСА_1 , окрім 600 кв.м., виділених у 1980 році виділялось ще якась площа землі, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки в матеріалах справи наявні всі документи, які підтверджують право власності ОСОБА_4 на його земельну ділянку та відповідно до висновку землевпорядної комісії це право ОСОБА_4 було порушено з боку саме відповідача ОСОБА_1 . 
Приведені в апеляційних скаргах доводи апелянтами не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтами норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 , ОСОБА_3 — залишити без задоволення.
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко