ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/3626/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А. 
секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:
від Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України   - Переверзова К.В.
від Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України -   Клочко Н.А.
від ТОВ "Скарбниця Бессарабії" -   адвокат Кузьменко В.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області та Державного підприємства "СЕТАМ"
на рішення Господарського суду Одеської області від 20.04.2021
по справі №916/3626/20
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ"
до 1) Державного підприємства "СЕТАМ" 
2) Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області 
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Головне управління державної казначейської служби України в Одеській області 
про стягнення 32432210,63 грн

ВСТАНОВИВ
Товариство з обмеженою відповідальністю "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" (надалі – ТОВ "Скарбниця Бессарабії") звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства "СЕТАМ" (надалі – ДП "СЕТАМ") та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області (надалі – ПМУ МЮУ), в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 22.03.2021, просило стягнути з Державного підприємства "СЕТАМ" (далі – ДП "СЕТАМ", відповідач 1) інфляційні збитки в розмірі 77864,84 грн, 3% річних в розмірі 34368,65 грн та судові витрати у 7118,75 грн; з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області (далі – Відділ ПВР, відповідач 2) шляхом списання з рахунків державного бюджету України суму, сплачену в якості розрахунку за об`єкт нерухомості на прилюдних торгах, в розмірі 6884650,00 грн, інфляційні збитки в розмірі 1563072,81 грн, 3% річних від простроченої суми в розмірі 672809,49 грн; суму прямих збитків в розмірі 3549444,84 грн упущену вигоду у розмірі 19    740    000,00 грн та судові витрати в розмірі 476199,33 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що несплата відповідачами грошових коштів, які були сплачені позивачем за нерухоме майно, придбано ним за результатами електронних торгів порушує його права. Окрім цього позивач зазначає, що через протиправні дії відповідачів він позбавився можливості  отримати очікуваний прибуток (упущена вигода) за укладеним договором про співробітництво, а також поніс прямі збитки, пов`язані з забезпеченням безпечного функціонування, охороною та зберіганням газового терміналу. Наведені дії відповідачів стали підставою для звернення позивача до Господарського суду із відповідним позовом для захисту його порушеного права.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.04.2021 по справі №916/3626/20 позовні вимоги задоволено частково, та з урахуванням ухвали про виправлення описки, стягнуто з ДП "СЕТАМ" на користь ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" інфляційні збитки  у розмірі 77864 грн 84 коп, 3% річних від простроченої суми у розмірі 34368 грн 65 коп та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1683 грн 50 коп, а також стягнуто з держави Україна в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області, шляхом списання з рахунків державного бюджету України на користь ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" суму, сплачену в якості розрахунку за об`єкт нерухомості на прилюдних торгах в розмірі 6884650 грн, інфляційні збитки в розмірі 159241 грн 95 коп, 3% річних від простроченої суми в розмірі 52601 грн 94 коп, суму прямих збитків в розмірі 480235 грн74 коп та витрати зі сплати судового збору в розмірі 113650 грн 94 коп, в іншій частині позовних вимог відмовлено. 
В мотивах оскаржуваного рішення щодо пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, зазначив, що враховуючи початок перебігу строку позовної давності та дату звернення ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" із позовом до суду, суд дійшов висновку, що позивачем був пропущений загальний трирічний строк позовної давності, який застосовується до спірних правовідносин.
Разом з цим, як зазначає суд першої інстанції, позивач під час розгляду справи по суті подав до суду заяву в якій, зокрема, просив визнати причини пропуску строку позовної давності поважними, в обґрунтування чого послався на те, що строк для звернення до суду був ним пропущений з поважних причин.
На переконання суду першої інстанції, за наявності відповідного рішення суду щодо визнання електронних торгів недійсними, у позивача виникли "правомірні очікування" та "законні сподівання" щодо повернення належних йому грошових коштів (майна) за недійсним правочином. Проте, Головне територіальне управління юстиції в Одеській області, правонаступником якого є Відповідач 2  у порушення приписів чинного законодавства, добровільно не виконав свого зобов`язання та не повернув позивачеві все одержане за зобов`язанням. 
Суд першої інстанції також зазначив, що пропущений позивачем строк позовної давності є незначним.
Вирішуючи питання поважності пропуску позивачем строку позовної давності та можливості захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції зазначив, враховує, що позивачем для захисту свого порушеного права як власника придбаного на електронних торгах нерухомого майна на протязі трьох років вживалися різноманітні заходи, зокрема звернення до Окружного та Господарського суду із відповідними позовними заявами, звернення до КМУ з приводу вирішення питання щодо прав власності на спірний об`єкт нерухомості, те що скасування результатів електронних торгів сталось з вини та на підставі протиправних дій саме державного органу – відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області.
З огляду на викладене, врахувавши фактичні обставини у цій справі, сталу практику ЄСПЛ, а також те, що пропущений позивачем строк позовної давності є незначним (10 календарних днів), місцевий господарський суд дійшов висновку, що причини пропуску Позивачем строку позовної давності є поважними, а тому порушене право позивача підлягає захисту.
Вирішуючи питання щодо особи, з якої мають бути стягнуті грошові кошти, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи те, що відповідно до "Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України" виконує саме ті повноваження та функції, які були покладені на Головне територіальне управління юстиції в Одеській області, зважаючи на вибуття Головного територіального управління юстиції в Одеській області як суб`єкта владних повноважень із публічних правовідносин, а також на те, що єдиним органом, уповноваженим державою забезпечувати реалізацію державної політики у сферах організації примусового виконання рішень судів та інших органів відповідно до законів України, є новоутворене Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції(м. Одеса), позивачем відповідач 2 вірно обраний у цій справі в якості відповідальної особи, щодо якої ним заявлені позовні вимоги.
З урахуванням наведеного та того що: по-перше, відділ примусового виконання рішень управління примусового виконання рішень в Одеській області який є структурним підрозділом Головного територіального управління юстиції в Одеській області виступав  продавцем нерухомого майна на електронних торгах; по-друге, що в силу п.3 постанови КМУ "№ 870 від 09.10.2019 Головного територіального управління юстиції в Одеській області як територіальний орган Міністерства юстиції, який ліквідується припинив здійснювати повноваження та функції, покладені на нього у зв`язку із завершенням здійснення заходів, пов`язаних з утворенням Відповідача 2; по-третє, що Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі постанови КМУ "№ 870 від 09.10.2019 визнано правонаступником Головного територіального управління юстиції в Одеській області та з моменту державної реєстрації як юридичної особи наділено повноваженнями та функціями державного органу, який представляє інтереси держави у певних правовідносинах, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що відповідальною перед позивачем за понесені ним витрати з оплати вибувшого з його власності майна, в силу приписів ст.170 ЦК України є держава саме в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Щодо стягнення з Відповідача-2 грошових коштів, сплачених в якості розрахунку за об`єкт нерухомості на прилюдних торгах місцевий господарський суд зазначив, що позивач, як переможець електронних торгів сплатив на рахунок відділу примусового виконання рішень управління примусового виконання рішень в Одеській області суму грошові кошти, які після визнання торгів недійсними, позбавлення позивача права власності на придбане майно та застосування до цього майна спеціальної конфіскації, останньому не були повернуті.
Неповернення Головним регіональним управлінням юстиції в Одеській області коштів за газовий комплекс, сплачених Позивачем за результатами електронних торгів, після визнання останніх недійсними, на переконання місцевого господарського суду, становить втручання, яке слід розглядати у контексті загального правила, наведеного в першому реченні першого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, про наявність підстав для стягнення з Відповідача 2 грошових коштів сплачених в якості розрахунку на прилюдних торгах за об`єкт нерухомості.
Також, як відзначено судом першої інстанції, у цій справі відповідачем фактично є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади, у даному випадку Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області.
Отже, територіальний орган Державної казначейської служби України є уповноваженим державою органом, що здійснює списання коштів державного бюджету на виконання судових рішень про відшкодування шкоди, заподіяної юридичним особам, внаслідок незаконних дій (бездіяльності).
Пославшись на приписи ч.5 ст. 238 ГПК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що не буде а ні зміною предмету позовних вимог, а ні зміною суті  позову, якщо в резолютивній частині рішення боржником буде зазначена Держава в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області.
Щодо стягнення з Відповідача 1 та Відповідача 2  суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних суд першої інстанції зазначив, що такі вимоги позивача є обґрунтованими та зробивши власний розрахунок суд встановив, що з Відповідача 2 на користь позивача слід стягнути 3% річних в сумі 52601,94 грн та інфляційні в сумі 159241,95 грн, в решті суми 3% річних та інфляційних втрат позивачу слід відмовити.
Щодо стягнення прямих збитків суд першої інстанції зазначив, що враховуючи приписи ст. 75 ГПК України рішенням Господарського суду Одеської області від  07.06.2017 по справі № 916/24/17 залишеним в силі постановою ВГСУ від 05.12.2017 встановлена протиправна поведінка відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.
На переконання суду першої інстанції в діях державного виконавця є всі ознаки цивільного правопорушення, а саме:
-          протиправна поведінка - встановлена рішенням Господарського суду Одеської області від  07.06.2017 по справі № 916/24/17 залишеним в силі постановою ВГСУ від 05.12.2017 яка полягала в тому, що відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області в момент видачі Акту державного виконавця про реалізацію нерухомого майна  був обізнаний про наявність арешту на це майно, проте видача Акту державного виконавця зупинена не була;
-          негативний результат такої поведінки (збитків) для Позивача – Позивач позбавлений права власності на нерухоме майно, придбане на електронних торгах, визнаних судом  недійсними та у зв`язку із чим позбавлений можливості використовувати це майно в своїй господарській діяльності з метою отримання прибутку - доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.
-          вина правопорушника - встановлена судовими рішеннями,  а саме, як зазначено в рішенні суду, відділ ДВС був обізнаний з наявністю ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси №522/20851/1б-к від 09.12.2016, якою накладено арешт на нежитлову будівлю загальною площею 562,50 м2, розташовану за адресою Одеська область, м. Рені, вул. Дунайська,188 б, шляхом заборони розпорядження, продажу та передачі майнових прав щодо цього майна, що підтверджується відповідною Інформаційною довідкою з Державного реєстру №76606477 від 22.12.2016р. Тобто, за висновками суду, відділ ДВС, який виступав продавцем за електронними торгами, знаючи про наявність підстав, які унеможливлювали здійснення укладання зазначеного правочину, здійснив оформлення Акту державного виконавця про реалізацію нерухомого майна від 29.12.2016.
За висновком суду першої інстанції, заявлені позивачем до стягнення прямі збитки, які складаються із витрат понесених позивачем безпосередньо пов`язаних з забезпеченням безпечного стану майна, підтриманням його нормального функціонування та бездіяльністю Головного регіонального управління юстиції в Одеській області щодо здійснення заходів по поверненню спірного об`єкта нерухомості в порядку ст.216 ЦК України, є цілком обґрунтованими, оскільки підтверджуються наявними матеріалами справи. Інші ж витрати, не відносяться безпосередньо до предмету спору. 
А тому за розрахунком, зробленим судом першої інстанції, з відповідача 2 на користь позивача слід стягнути прямі збитки у розмірі 480235,74 грн за період з 05.12.2017 (час позбавлення позивача права власності на газовий комплекс) до набрання 16.06.2020 (ухвала Миколаївського апеляційного суду) законної сили вироком Київського районного суду м. Одеси від 26.02.2018 по справі № 520/1470/18 (провадження № 1-кп/520/660/18, яким  була застосована спеціальна конфіскація до спірного об`єкта нерухомості шляхом його звернення на користь держави.
В частині позовної вимоги про стягнення з відповідача 2 упущеної вигоди суд дійшов висновку, що вона задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено реальність можливості отримання ним вказаної у позові вигоди за звичайних обставин, а доводи позивача в цій частині ґрунтуються лише на його припущеннях.
Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулись відповідачі з апеляційними скаргами.
Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 20.04.2021 по справі № 916/3626/20 в частині задоволення вимог до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у повному обсязі.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому таким, що підлягає скасуванню у відповідній частині з наступних підстав.
Так, апелянт зазначає, що позивачем було пропущено строк позовної давності на звернення із позовними вимогами, про застосування строків позовної давності апелянт заявив під час розгляду справи у суді першої інстанції. Однак, як вважає апелянт, суд першої інстанції безпідставно визнав поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки під час розгляду справи позивачем хоч й було подано письмові пояснення щодо строку позовної давності, однак, місцевий господарський суд наголосив на тому, що вони не будуть враховані під час прийняття рішення, оскільки подані після спливу строку на їх подання. Натомість, у оскаржуваному рішенні суд першої інстанції визнав причини пропуску позивачем строку позовної давності поважними, при цьому посилаючись на заяву позивача в частині визнання поважними підстав пропуску строку позовної давності та зазначив у тексті рішення, щодо прийняття до розгляду такої заяви.
При цьому, за твердженням скаржника, пояснення відповідача та доводи викладені у них стосовно відсутності у позивача поважних причин пропуску строку позовної давності не знайшли свого відображення у оскаржуваному рішенні, що свідчить про порушення судом першої інстанції права змагальності сторін та відсутність об`єктивності під час розгляду питання про застосування строків позовної давності, про пропуск яких неодноразово заявлено відповідачем.
Вважає скаржник необґрунтованими й твердження суду першої інстанції з приводу того, що пропущений позивачем строк позовної давності є незначним, оскільки приписів статті 257 ЦК України чітко вбачається, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та жодних альтернативних строків або підстав, за якими пропущення строку позовної давності вважається незначним не передбачає. До того ж, норми статті 257 ЦК України є імперативними, що виключає право вибору у застосуванні цієї статті.
Щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача, апелянт зазначає, що належним відповідачем у даній справі є Головне територіальне управління юстиції в Одеській області. Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), на переконання апелянта, безпідставно залучено у якості відповідача, оскільки, стороною зобов`язання є саме Головне територіальне управління юстиції в Одеській області, а в контексті даних правовідносин відсутні підстави для заміни сторони у зобов`язанні.
Апелянт наголошує, що станом на день подання позову та по теперішній час, Головне територіальне Управління юстиції в Одеській області не є припиненим як юридична особа, а перебуває в процесі припинення (шляхом ліквідації), про що наявний відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
За твердженням апелянта, Головне територіальне управління юстиції у Одеській області перебуває у стані припинення з 17.10.2019. В той же час, строк, визначений органом, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, для заявления кредиторами своїх вимог - до 18.12.2019, однак, позивач, у визначений законом строк не звернувся до Головного територіального управління юстиції в Одеській області з вимогою.
Отже, як вважає апелянт, можна зробити висновок не лише про сплив терміну позовної давності, а й про пропущення позивачем строку пред`явлення вимог у якості кредитора до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, що наразі перебуває в процесі припинення (шляхом ліквідації).
Щодо стягнення з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) грошових коштів сплачених в якості розрахунку за об`єкт нерухомості на прилюдних торгах, скаржник зазначає, що дана вимога с такою, що неможливо виконати не порушуючи при цьому норм чинного законодавства, з огляду на таке.
Так, апелянт зазначає, що для того щоб повернути перераховані кошти, отримані в результаті реалізації арештованого майна боржника на електронних торгах та які згодом були визнані недійсними, Відділ повинен застосувати норми статті 1212 ЦК України до стягувачів за зведеним виконавчим провадженням. Такий спосіб захисту здійснюється шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, які дають право витребовувати у набувачів це майно (грошові кошти). Так, ст. 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню, зокрема, не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї.
Таким чином, виходячи з вищенаведених вимог чинного законодавства, апелянт вважає, що виконати вимогу позивача щодо повернення суми, сплаченої в якості розрахунку за об`єкт нерухомості на прилюдних торгах Відділом не вбачається за можливе без порушення норм чинного законодавства. До того ж, апелянт зазначає, що він в межах здійснення примусових дій за зведеним виконавчим провадженням, не набував та ні в якому разі не міг зберегти жодного майна, в тому числі і грошових коштів, за рахунок позивача.
Разом з цим, як вважає апелянт, перерахування коштів стягувачам під час проведення виконавчих дій за зведеним виконавчим провадженням, здійснювалося Відділом за відсутності жодних ознак відплатності чи набуття матеріальної вигоди. Проте, за своєю правовою природою ці кошти слід вважати такими, що правомірно належать стягувачам за зведеним виконавчим провадженням та такими, що виплачені законно, у вірний спосіб та, на час виплат були фактично отримані за рахунок боржника.
Скаржник також наголошує, що під час здійснення примусових дій за зведеним виконавчим провадженням, Відділом було правомірно стягнуті виконавчий збір та витрати за проведення виконавчих дій, оскільки така сума підлягає стягненню незалежно від того, визнані електронні торги з реалізації арештованого майна боржника за зведеним виконавчим провадженням недійсними чи ні, а тому поверненню у добровільному порядку за ініціативою державного виконавця не підлягають.
Проте, на думку скаржника, ухвалюючи оскаржуване рішення судом першої інстанції не взято до уваги, що виконання вимоги позивача щодо списання з рахунків державного бюджету України суми, сплаченої в якості розрахунку за об`єкт нерухомості на прилюдних торгах взагалі не вбачається за можливе, без порушення при цьому норм чинного законодавства.
Щодо стягнення з апелянта суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, скаржник зазначає, що дізнавшись про порушення свого права чи інтересу, учасник правовідносин здійснює дії спрямовані на відновлення такого права/інтересу, отже використовує передбачені цивільним законодавством способи захисту права. У контексті даних правовідносин, позивач, який був обізнаний про порушення свого права ще 05.12.2017, не звернувся із вимогою до боржника. Проте, суд першої інстанції, як вважає апелянт, не перевірив належним чином обґрунтованість стягнення та не врахував, що стягнення інфляційних збитків та трьох процентів річних є акцесорним (додатковим) зобов`язанням відносно основного зобов`язання, щодо якого сплив термін позовної давності, а отже, ця вимога не могла бути задоволена.
ДП "СЕТАМ" в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 20.04.2021 у справі №916/3626/20 у частині задоволення позовних вимог до ДП “СЕТАМ та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог до ДП “СЕТАМ”.
В обґрунтування своїх заперечень апелянт зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин справи та прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального права, з огляду на таке. 
Так, апелянт зазначає, що у ДП “СЕТАМ” виникає обов`язок із повернення гарантійного внеску з дня надходження на адресу організатора рішення про визнання електронних торгів недійсними. При цьому обізнаність чи необізнаність із наявністю такого рішення не має правового значення для вирішення справи. Так, у Порядку чітко передбачено момент виникнення обов`язку із повернення гарантійного внеску - день надходження на адресу організатора рішення про визнання електронних торгів недійсними, а не день, коли ДП “СЕТАМ” дізналось чи могло дізнатись про наявність такого рішення.
ДП “СЕТАМ” зазначає, що постанова Вищого господарського суду України від 05.12.2017 р. у справі № 916/24/17, якою залишено в силі рішення господарського суду Одеської області від 07.06.2017 у справі №916/24/17 про визнання недійсними електронних торгів з реалізації майна, до цього часу не надходила до ДП “СЕТАМ”.
На думку апелянта, особа, яка представляла інтереси ДП “СЕТАМ” у справі №916/24/17, не була зобов`язана ініціювати повернення гарантійного внеску, а Відділ бухгалтерського обліку ДП “СЕТАМ” розглядає питання щодо повернення гарантійного внеску після надходження на адресу ДП “СЕТАМ” судового рішення щодо визнання електронних торгів недійсними. Тому, як вважає апелянт, оприлюднення постанови Вищого господарського суду України не було підставою для повернення позивачу гарантійного внеску відповідно до норм Порядку. До того ж, наявність передбаченого ГПК України обов`язку у Вищого господарського суду України надіслати постанову сторонам у справі у триденний строк з дня її прийняття не є доказом того, що зазначений обов`язок було виконано.
Водночас, за твердженням апелянта, рішенням Господарського суду Одеської області від 20.08.2018 у справі № 916/24/17 було задоволено заяву ТОВ “Скарбниця Бессарабії” про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, скасовано рішення господарського суду Одеської області від 07.06.2017 у справі №916/24/17, ухвалено нове рішення, яким відмовлено ТОВ “Лагуна-Рені” у задоволенні позову.
Таким чином, на переконання апелянта, у ДП “СЕТАМ” були відсутні підстави для повернення гарантійного внеску позивачу, однак суд першої інстанції проігнорував зазначені обставини справи.
Скаржник також наголошує, що під час проведення електронних торгів позивач не вказав реквізити свого банківського рахунку, тому у ДП “СЕТАМ” були відсутні реквізити позивача для повернення йому гарантійного внеску. До того ж, Порядком не передбачено обов`язку ДП “СЕТАМ” у випадку визнання торгів недійсними та відсутності в особистому кабінеті реквізитів звертатися до переможця за уточненням відповідних реквізитів для повернення внеску. При цьому, як стверджує скаржник, від позивача на адресу ДП “СЕТАМ” не надходило листів (вимог) щодо повернення гарантійного внеску.
Крім того, за твердженням апелянта, ДП “СЕТАМ” повернуло гарантійний внесок позивачу відразу ж після отримання від нього реквізитів, які були зазначені позивачем у відповіді на відзив, що підтверджується платіжними дорученням. 
З урахуванням наведеного апелянт вважає, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо повернення позивачу гарантійного внесу. Отже, позивач прострочив, оскільки не винив дій, до вчинення яких боржник не мін виконати свій обов`язок. Таким чином, на переконання апелянта, за час прострочення позивача, ДП “СЕТАМ” не повинно сплачувати інфляційні збитки та три проценти річних.
Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 відкрито апеляційні провадження у справі №916/3626/20 за апеляційними скаргами Державного підприємства "СЕТАМ" та   Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області на рішення Господарського суду Одеської області від 20.04.2021, об`єднано їх в одне апеляційне провадження та призначено до сумісного розгляду на 16.09.2021.
Судом апеляційної інстанції отримано від ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" відзив на апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що доводи, викладені у апеляційній скарзі не відповідають обставинами справи, твердження апелянта зводяться до намагання переоцінки доказів, які були належним чином досліджені судом і відповідно до яких було винесене законне та обґрунтоване рішення. 
Так, на переконання апелянта, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо поважності пропуску позивачем строку позовної давності та наявності підстав для його поновлення. До того ж, на переконання апелянта, конструкція ч. 5 ст. 267 ЦК України взагалі не передбачає від особи, яка пропустила позовну давність подання будь-яких заяв про визнання поважними підстав пропуску строків позовної давності. Суд робить висновок стосовно визнання поважними причини пропущення позовної давності самостійно, виходячи із фактичних обставин справи, які підтверджуються належними та допустимими доказами. Матеріали справи, на думку позивача, містять достатньо доказів, які були належним чином вивчені та досліджені судом, які підтверджують, що порушене право ТОВ «СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ» підлягає захисту.
Позивач також зазначає, що апелянт вказує на невірне визначення особи, яка має бути відповідачем по справі і зазначає, що він є неналежним відповідачем по справі. Однак, за твердженням позивача, необґрунтована правова позиція із вказаного питання, яка наведена у апеляційній скарзі, зводиться до цитування відзиву на позов із вказаного приводу та запереченнях на відповідь на відзив і не містить обґрунтувань, які порушення норм матеріального та процесуального були допущені судом в оскаржуваному рішенні по названому питанню. Натомість суд першої інстанції із зазначеного приводу, на підставі належних доказів, абсолютно вірно зробив висновок з приводу того, що саме апелянт є належним відповідачем у даному спорі. 
З приводу посилання апелянта на безпідставне стягнення з нього суми, сплаченої в якості розрахунку за об`єкт нерухомості на прилюдних торгах, позивач зазначає, що правова позиці апелянта із вказаного приводу зводиться до намагання переоцінки обставин справи та наведення фактів, які не мають до справи жодного відношення. 
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.09.2021 у справі №916/3626/20 було оголошено перерву до 06.10.2021.
У зв`язку із перебуванням судді члена-колегії Мишкіної М.А. у відпустці з 05.10.2021 по 08.10.2021 судове засідання по справі №916/3626/20 призначене на 06.10.2021 не відбулось.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 11.10.2021 розгляд справи призначено на 28.10.2021.
У судовому засіданні від 28.10.2021 представники відповідача 2 підтримали вимоги на апеляційною скаргою та наполягали на її задоволенні. 
Представник позивача надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами апеляційних скарг, просить залишити їх без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Представник ДП "СЕТАМ" у судове засідання не з`явився, про причини нез`явлення суд не повідомив, що на думку колегії суддів не є перешкодою у розгляді справи по суті, з огляду на таке.
Так, у зв`язку з відсутністю асигнувань на оплату послуг з відправки поштової кореспонденції Південно-західним апеляційним господарським судом зупинено поштову відправку судової кореспонденції. Сповіщення учасників справи про призначенні судові засідання здійснюється шляхом направлення копій ухвал на електронні адреси, які повідомлені учасниками справи, телефонограмами та/або шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті «Судова влада України».
Також, судом апеляційної інстанції задля належного повідомлення учасників справи, зокрема й ДП "СЕТАМ" про час, дату та місце розгляду справи було розміщено оголошення на офіційному сайті «Судова влада України». 
Відтак, колегія суддів вжила усіх належних та можливих заходів задля повідомлення учасників справи, у тому числі й ДП "СЕТАМ", про розгляд справи.     
Крім того, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. 
Так процесуальні документи суду апеляційної інстанції були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень, що свідчить по наявність у учасників справи можливості ознайомитись із процесуальними документами по справі.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 42 ГПК України учасники справи, зокрема, мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії. 
За приписами ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України").
Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії", заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany)).
Відповідно, ДП "СЕТАМ", як особа, що ініціювала перегляд оскаржуваного рішення, повинна сумлінно, з урахуванням принципів добросовісності та розумності, користуватися наданими їй правами та вживати заходів, щоб дізнатися про стан апеляційного провадження, відкритого за її апеляційною скаргою. 
Слід також зазначити, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційні скарги учасники справи суд не повідомляли.
Також, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи  на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Як вбачається з матеріалів справи, 21.12.2016 відбулись електронні торги з реалізації майнового комплексу - нежитлової будівлі, площею 562,5 м2, розташованого за адресою: Одеська обл., м. Рені, вул. Дунайська, 188 б (лот № 183175).
Для прийняття участі у даних торгах, 19.12.2016 ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" відповідно до платіжного доручення № 1 було сплачено гарантований внесок у розмірі 362350,00 грн на користь ДП "СЕТАМ".
За результатами проведеного аукціону, переможцем даних торгів стало ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ", запропонувавши за майновий комплекс ціну у розмірі 7   247 000,00 грн. 
Того ж дня, за результатами електронних торгів був складений Протокол проведення електронних торгів за № 221791, в якому, зокрема, зазначена сума, яка повинна бути сплачена переможцем на рахунок продавця у строк до 05.01.2017 (за вирахуванням гарантійного внеску).
Відповідно до платіжних доручень № 2 від 22.12.2016 та № 3 від 23.12.2016 ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" перерахувало на рахунок відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області вартість придбаного на електронних торгах газового комплексу у розмірі 6    884    650 грн.
29.12.2016 посадовою особою відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області був складений Акт державного виконавця про реалізацію нерухомого майна, в якому, зокрема, було зазначено, що нерухоме майно придбано (переможцем електронних торгів) ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" за 7 247  000  грн, які перераховані за придбане нерухоме майно, акт видано на підставі протоколу проведення електронних торгів № 221791 від 21.12.2016. Цей акт є підставою для видачі нотаріусом свідоцтва про придбання нерухомого майна.
12.01.2017 державним нотаріусом Ренійської районної державної нотаріальної контори Букатич Е.В. було видано Свідоцтво про придбання нерухомого майна на аукціоні, яким було посвідчено те, що ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" належить право власності на майно, яке складається з: майнового комплексу-нежитлова будівля, загальною площею 562,5 м2, що розташований на земельній ділянці  площею 1627,0 м2 та знаходиться за адресою: Одеська обл., м. Рені, вул. Дунайська, 188 б і складається з: адміністративної будівлі, альтанки, прохідної, вагової, насосно-компресорного відділення, естакади, АЗС, сховища, дренажної ємності, огорожі металевої, споруди, компресорів (у кількості 3 шт) для проведення зливу, трубопроводів, насосів (у кількості 3 шт) для транспортування зрідженого газу, компресорів для проведення зливу, що не введені в експлуатацію, яке придбане ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" за 7 247 000 грн, що раніше належало ТОВ "ЛАГУНА-РЕНІ", тощо.
20.01.2017 право власності ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" на придбаний об`єкт нерухомості було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 18708409).
Не погоджуючись із результатами електронних торгів ТОВ "ЛАГУНА-РЕНІ" звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до ДП "СЕТАМ" та Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ в Одеській області з позовом, в якому просило визнати недійсними: електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна ТОВ "ЛАГУНА-РЕНІ" (лот №183175), які відбулися 21.12.2016, протокол проведення електронних торгів №2217991 від 21.12.2016, Акт державного виконавця про реалізацію нерухомого майна від 29.12.2016, що були складені за результатами проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна ТОВ "ЛАГУНА-РЕНІ", які відбулися 21.12.2016, а саме майнового комплексу – нежитлової будівлі, площею 562,5 м2, що знаходиться за адресою  м. Рені, вул. Дунайська,188 б (лот №183175). 
Рішенням Господарського суду від 07.07.2017 по справі № 916/24/17 позовні вимоги ТОВ "ЛАГУНА-РЕНІ" були задоволені повністю.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 10.08.2017  рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2017 по справі №916/24/17 було скасовано, у задоволені позову ТОВ "ЛАГУНА-РЕНІ” було відмовлено.
Однак, постановою Вищого господарського суду України від 05.12.2017 постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.08.2017 по справі №916/24/17 було скасовано, а рішення Господарського суду Одеської області від 07.07.2017 залишено в силі.
26.02.2018 Київським районним судом м. Одеси за результатами розгляду матеріалів кримінального провадження № 12016160000000042 та угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченими (справа № 520/1470/18, Провадження 1-кп/520/660/18) був постановлений вирок, яким, зокрема, клопотання прокурора про застосування спеціальної конфіскації до речових доказів у кримінальному проваджені було задоволено – застосовано спеціальну конфіскацію цілісного майнового комплексу по наливу, схову та зливу зрідженого вуглеводневого газу у Ренійському морському торгівельному порту та устаткування для зливу/наливу автобензовозів на плавзасоби, що знаходяться на земельній ділянці загальною площею 16276,00 м2 за адресою: Одеська обл., м. Рені, вул. Дунайська, 188-Б; складових частин: нежитлової будівлі (прохідна – літера В); нежитлової будівлі (насосно-компресорне відділення – літера Д); навісної – літера Д; альтанки – літера Б; вагової – літера Г; естакади – І; АЗС -ІІ; сховища – ІІІ; дренажної ємкості – ІV; огорожі – номер 1-7,28; споруди – номер 8-27, V; нежитлової будівлі загальною площею 562,5 м2, розташованих за адресою: Одеська обл., м. Рені, вул. Дунайська, 188-Б шляхом їх звернення на користь держави. 
Даний вирок Київського районного суду м. Одеси від 26.02.2018 був залишений в силі ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 16.06.2020.
03.08.2018 ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" звернулось до Господарського суду Одеської області із заявою про перегляд рішення у справі за нововиявленими обставинами в якій просило скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2017 у справі №916/24/17 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ "ЛАГУНА-РЕНІ" відмовити в повному обсязі. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.08.2018 заява ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" за про перегляд рішення за нововиявленими обставинами була задоволена, рішення господарського суду Одеської області від 07.06.2017 у справі №916/24/17 скасовано та ухвалено нове рішення, яким ТОВ "ЛАГУНА-РЕНІ" у задоволенні позову було відмовлено.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2019 рішення Господарського суду Одеської області від 20.08.2018 у справі №916/24/17 скасовано, а в задоволенні заяви ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2017 у справі №916/24/17 відмовлено, рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2017 у справі №916/24/17 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 15.01.2020 постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2019 та рішення Господарського суду Одеської області від 20.08.2018 у справі №916/24/17 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.07.2020 по справі №916/24/17 заяву ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" про перегляд рішення за нововиявленими обставинами залишено без розгляду. Зазначена ухвала залишена в силі постановою Південно-західного апеляційного господарського суду 16.09.2020. 
12.08.2020 ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" звернулось з листом №07/09-20 до Кабінету Міністрів України з приводу залишення у власності товариства придбаного через систему електронних торгів "СЕТАМ" майнового комплексу по наливу, схову та розливу зрідженого вуглеводневого газу у Ренійському морському торгівельному порту та устаткування для зливу/наливу автобензовозів на плавзасоби, розташованого по вул. Дунайській, 188-Б у м. Рені Одеської області.
26.08.2020 Міністерство юстиції України на виконання доручення Секретаріату КМУ від 13.08.2020 розглянувши лист ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" №07/09-20 від 12.08.2020, листом №8555/11721-4-20/2041 повідомило Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, що відповідно до "Порядку реалізації арештованого майна", затвердженого наказом МЮУ від 29.09.2016 № 2831/5, спори, пов`язані з реалізацією майна, вирішуються в судовому порядку, а тому вирішення порушеного ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" питання можливе лише в судовому порядку.
01.09.2020 Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України своїм листом за № 3213-06/53476-07 повідомило ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ", що вирішення питань, порушених ним у своєму листі на ім`я Кабінету Міністрів України, належить до компетенції органів судової влади та повинні вирішуватись у судовому порядку. 
07.09.2020 ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" листом за № 07-09/20 знову звернулось до Кабінету Міністрів України з приводу залишення у власності товариства придбаного через систему електронних торгів "СЕТАМ" майнового комплексу по наливу, схову та розливу зрідженого вуглеводневого газу у Ренійському морському торгівельному порту та устаткування для зливу/наливу автобензовозів на плавзасоби, розташованого по вул. Дунайській, 188-Б у м. Рені Одеської області.
22.09.2020 Міністерство юстиції України на виконання доручення Секретаріату КМУ від 11.09.2020 розглянувши лист ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" № 07-09/20 від 07.09.2020, листом №9495/13199-4-20/2041 повідомило Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, що відповідно до "Порядку реалізації арештованого майна", затвердженого наказом МЮУ від 29.09.2016 № 2831/5, спори, пов`язані з реалізацією майна, вирішуються в судовому порядку, а тому вирішення порушеного ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" питання можливе лише в судовому порядку.
30.09.2020 Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України своїм листом за № 3213-06/59510-07 повідомило ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" що вирішення питань, порушених ним у своєму листі № 07-09/20 від 07.09.2020 на адресу КМУ , належить до компетенції органів судової влади та повинні вирішуватись у судовому порядку.
Звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач зазначив, що несплата відповідачами грошових коштів, які були сплачені позивачем за нерухоме майно, придбане ним за результатами електронних торгів порушує його права. Окрім цього позивач зазначає, що через протиправні дії відповідачів він позбавився можливості отримати очікуваний прибуток (упущена вигода) за укладеним договором про співробітництво, а також поніс прямі збитки, пов`язані з забезпеченням безпечного функціонування, охороною та зберіганням газового терміналу. 
Під час розгляду справи у суді першої інстанції ДП “Сетам” було повернуло гарантійний внесок позивачу. На підтвердження здійснених оплат заборгованості ДП “Сетам” подано до суду належним чином засвідчену копію платіжного доручення №3357 від 12.02.2021 на суму 362  350 грн.
Судом першої інстанції ухвалою від 11.03.2021 було закрито провадження по справі №916/3626/20 в частині позовних вимог щодо стягнення з ДП “Сетам” на користь ТОВ “Скарбниця Бессарабії” суми, сплаченої в якості гарантійного внеску за участь у торгах, в розмірі 362  350 грн. 
З огляду на наведене, позивачем було надано до суду заяву про збільшення позовних вимог в якій позивач, з урахуванням повернення відповідачем 1 грошових коштів, просив стягнути з відповідача 1 інфляційні збитки в розмірі 77864,84 грн, 3% річних в розмірі 34368,65 грн, а з відповідача 2 суму сплачену в якості розрахунку за об`єкт нерухомості на прилюдних торгах, в розмірі 6884650,00 грн, інфляційні збитки в розмірі 1563072,81 грн, 3% річних від простроченої суми в розмірі 672809,49 грн, суму прямих збитків в розмірі 3549444,84 грн та упущену вигоду у розмірі 19  740 000,00 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції визнав заявлені позовні вимоги до відповідача 1 обґрунтованими та задовольнив їх у повному обсязі. Вимоги до відповідача 2 судом задоволено частково, з огляду на здійснення позивачем невірного розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних та відмову у задоволенні позову в частині стягнення упущеної вимоги. 
Також приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції визнав поважними причини пропущення позовної давності, та дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права позивача. 
Колегія суддів зазначає, що апелянтами рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині рішення місцевого господарського суду не оскаржується та доводів щодо незгоди з ним в частині, яку судом першої інстанції залишено без задоволення не містять. 
А тому, з огляду на приписи ст. 269 ГПК України, судом апеляційної інстанції оскаржуване рішення переглядається лише в межах доводів та вимог апеляційних скарг.  
Так, щодо вимог про стягнення з Відповідача-2 грошових коштів, сплачених в якості розрахунку за об`єкт нерухомості на прилюдних торгах у розмірі 6  884  650 грн, судова колегія зазначає наступне. 
Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
У абзаці 1 частини першої статті 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зроблено висновок, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.
Колегія суддів також відзначає, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17).
Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 396/29/17).
Наявними матеріалами справи підтверджується, та не заперечується сторонами, що позивачем, як переможцем аукціону, відповідно до платіжних доручень № 2 від 22.12.2016 та № 3 від 23.12.2016 було перерахувано на рахунок відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області вартість придбаного на електронних торгах газового комплексу у розмірі 6  884 650 грн.
Позивачем, у законодавчо визначеному порядку було оформлено права власності на придбане на аукціоні нерухоме майно, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Втім, рішенням Господарського суду від 07.07.2017 по справі № 916/24/17, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 05.12.2017, електронні торги, за результати проведення яких позивача було визнано переможцем та останнім сплаченого грошові кошти за придбане на аукціоні нерухоме майно, визнано недійсними. 
А тому, з огляду на наведені законодавчі приписи, у відповідача 2 виник обов`язок щодо повернення отриманих від позивача грошових коштів, що були сплаченні останнім, як переможцем визнаного недійсним аукціону з продажу нерухомого майна. 
Однак, як свідчать наявні матеріали справи та не заперечується учасниками справи, вартість придбаного на електронних торгах газового комплексу у розмірі 6  884 650 грн, відповідачем 2 не була повернута ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ".
З огляду на наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 2 на користь позивача 6  884 650 грн вартість придбаного на електронних торгах газового комплексу.
Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідачів трьох процентів річних та інфляційних втрат колегія зазначає таке.
Звертаючись із позовними вимогами до суду першої інстанції позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача 1 інфляційні втрати в розмірі 77864,84 грн, три проценти річних в розмірі 34368,65 грн та з відповідача 2 інфляційні втрати в розмірі 1563072,81 грн, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 672809,49 грн.
За приписами статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 входить до розділу I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 19.06.2018 у справі № 646/14523/15-ц.
Тобто, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.
Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15, від 01.10.2014 № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Порушенням зобов`язання, згідно з статтею 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач просив стягнути з відповідача 1 інфляційні втрати в розмірі 77864,84 грн, а також 3% річних в розмірі 34368,65 грн та з відповідача 2 інфляційні втрати в розмірі 1563072,81 грн та 3% річних від простроченої суми в розмірі 672809,49 грн.
За розрахунком суду першої інстанції, здійсненим у відповідності до приписів ст. 625 ЦК України, з відповідача 1 на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати  у розмірі 77864 грн 84 коп, 3% річних від простроченої суми у розмірі 34368 грн 65 коп, а з відповідача 2 три відсотки річних у розмірі 52601,94 грн та інфляційні втрати у розмірі 159241,95 грн.
В іншій частині вимог щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних судом першої інстанції відмовлено, через помилковість розрахунку здійсненого позивачем, проте апеляційні скарги відповідачів не містять жодних доводів щодо незгоди з оскаржуваним рішенням в цій частині, з огляду на що, а також приписи ч.1 ст. 269 ГПК України, рішення в цій частині колегією суддів не переглядається. 
Щодо заявлених позовних вимог про стягнення прямих збитків в розмірі 3549444,84 грн, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 
За приписами ч. 2 ст. 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Стаття 225 ГК України встановлює, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. 
Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. 
За вищенаведеними нормами права для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків необхідна наявність усіх елементів, що складають цивільне правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. Відсутність хоча б одного елементу робить неможливим застосування відповідальності у вигляді збитків.
Під збитками слід розуміти знешкодження або пошкодження майна потерпілого, додаткові витрати, що спричинило для останнього певні невигідні матеріальні наслідки. При цьому збитки розглядаються не тільки як обов`язковий елемент цивільного правопорушення, але і як міра відповідальності. 
Відшкодуванню підлягають тільки збитки, які є об`єктивним наслідком протиправної поведінки, тобто між протиправною поведінкою і шкодою повинен бути причинний зв`язок, який полягає в тому, що протиправна поведінка за часом передує шкоді і породжує шкоду. 
Обов`язковою умовою відповідальності є також вина, яка полягає у суб`єктивному ставленні особи до наслідків своїх неправомірних дій. Вина може бути у формі умислу (прямий, похідний) або необережності (грубої або простої).
Таким чином, позивач повинен довести факт завдання йому збитків, розмір зазначених збитків, докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань і завданими збитками.
Звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач зазначив, що ним понесені збитки у зв`язку з неправомірним діями відповідачів, оскільки позивачем з початку 2017 року до теперішнього часу були витрачені кошти на розроблення технічної документації а також на приведення придбаного об`єкту до належного технічного стану для початку його роботи. Крім того, був набраний штат працівників, які виконували та виконують роботу по підтриманню об`єкту в належному стані.
На підтвердження понесення прямих збитків позивач надав письмові докази, а саме договори, платіжні доручення, видаткові касові ордери на виплату заробітної плати працівникам (т.с. 1, а.с. 136-250, т.с.2, а.с.1-236) на загальну суму 3459444,84 грн.
За твердженням позивача, в діях Головного територіального управління Одеського обласного управління юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень при проведенні електронних торгів, складанні Акту державного виконавця при реалізації нерухомого майна від 29.12.2016, який за своєю правовою природою дорівнює оформленню договору купівлі-продажу майна з прилюдних торгів, наявний склад цивільного правопорушення, що підтверджено судовим рішенням по справі №916/24/17. Отже в діях Головного територіального управління Одеського обласного управління юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень присутні всі складові цивільного правопорушення, що є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідача 2.
Колегія суддів зазначає, що за приписами ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, під час розгляду справи №916/24/17, судом було встановлено, що як на момент проведення електронних торгів ДП "СЕТАМ" - 21.12.2016, так і на момент складання акту державного виконавця про реалізацію нерухомого майна – 29.12.2016 у Державну реєстрі з 15.12.2016 було зареєстровано відповідне обтяження нерухомого майна, а саме арешт нерухомого майна, який накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду від 09.12.2016, якою заборонено розпорядження, продаж та передача майнових прав щодо арештованого майна. 
За наявності підстав, визначених у п.2 розділу ХІ "Порядку реалізації арештованого майна", який затверджений Наказом Мін`юсту 29.09.2016 №2831/5 та зареєстрований в Мін`юсті України 30.09.2016 за №1301/29431, Організатор негайно зупиняє електронні торги (торги за фіксованою ціною) в цілому або за окремим лотом, про що складає акт про зупинення електронних торгів (торгів за фіксованою ціною) з фіксацією підстави та рішення про їх зупинення. З моменту зупинення електронних торгів (торгів за фіксованою ціною) в цілому або за окремим лотом строки електронних торгів автоматично зупиняються. 
Отже, наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрованого обтяження – арешту нерухомого майна на підставі ухвали слідчого судді Приморського суду м. Одеси від 09.12.2016, якою заборонено розпорядження, продаж та передача майнових прав щодо арештованого майна – нежитлової будівлі загальною площею 562,5 м2 , розташованої за адресою Одеська область, м. Рені, вул. Дунайська, буд.188б, є підставою для зупинення електронних торгів. 
Проте електронні торги були проведені ДП "СЕТАМ", про що 21.12.2016 сформований протокол проведення електронних торгів №221791, згідно з яким ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" визнано переможцем торгів і в строк 05.01.2017 він мав сплатити грошові кошти у розмірі 6  884 650 грн.
Акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством. У випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі  акту про проведені електронні торги (п.8 р. Х Порядку).
Як встановлено Господарським судом, з 22.12.2016, тобто, як на момент проведення переможцем електронних торгів розрахунку за придбане нерухоме майно (майновий комплекс – нежитлова будівля, загальною площею 562,50 м2, що розташований на земельній ділянки площею 16276,0 м2 та знаходиться за адресою Одеська обл., м. Рені, вул. Дунайська, 188б), так і на  момент складання і затвердження Акту державного  виконавця про реалізацію нерухомого майна від 29.12.2016, Відділ ДВС був обізнаний з наявністю ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси №522/20851/16-к від 09.12.2016, якою накладено арешт на нежитлову будівлю загальною площею 562,50 м2, розташовану за адресою Одеська область, м. Рені, вул. Дунайська,188 б шляхом заборони розпорядження, продажу та передачі майнових прав щодо цього майна, що підтверджується відповідною Інформаційною довідкою з Державного реєстру №76606477 від 22.12.2016.
Отже, виходячи з наведеного, враховуючи приписи ст. 75 ГПК України рішенням Господарського суду Одеської області від 07.06.2017 по справі №916/24/17, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду Ураїни від 05.12.2017 встановлена протиправна поведінка відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.
На переконання колегії суддів, в діях виконавчого органу є всі ознаки цивільного правопорушення, а саме:
-          протиправна поведінка, яка встановлена рішенням Господарського суду Одеської області від  07.06.2017 по справі № 916/24/17 залишеним в силі постановою ВГСУ від 05.12.2017 яка полягала в тому, що відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області в момент видачі Акту державного виконавця про реалізацію нерухомого майна  був обізнаний про наявність арешту на це майно, проте видача Акту державного виконавця зупинена не була;
-          негативний результат такої поведінки (збитків) для позивача, оскільки останній був позбавлений права власності на нерухоме майно, придбане на електронних торгах, визнаних судом  недійсними та у зв`язку із чим позбавлений можливості використовувати це майно в своїй господарській діяльності з метою отримання прибутку - доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене;
-          вина правопорушника - встановлена судовими рішеннями,  а саме, як зазначено в рішенні суду, відділ ДВС був обізнаний з наявністю ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси №522/20851/1б-к від 09.12.2016, якою накладено арешт на нежитлову будівлю загальною площею 562,50 м2, розташовану за адресою Одеська область, м. Рені, вул. Дунайська,188 б, шляхом заборони розпорядження, продажу та передачі майнових прав щодо цього майна, що підтверджується відповідною Інформаційною довідкою з Державного реєстру №76606477 від 22.12.2016р. Тобто, за висновками суду, відділ ДВС, який виступав продавцем за електронними торгами, знаючи про наявність підстав, які унеможливлювали здійснення укладання зазначеного правочину, здійснив оформлення Акту державного виконавця про реалізацію нерухомого майна від 29.12.2016.
Статтею 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 74 ГПК України).
Так позивачем на підтвердження понесення прямих збитків надано письмові докази (т.с.1, а.с.136-250, т.с.2., а.с.1-236), зокрема, видаткові касові ордери, договори із контрагентами та платіжні доручення на сплату за цими договорами.
Втім, колегія суддів зазначає, що як вірно зазначено судом першої інстанції, переважна більшість цих доказів не підтверджують наявність прямого зв`язку понесених позивачем витрат саме з придбаним на аукціоні нерухомим майном, газовим комплексом. 
Так, позивачем на підтвердження понесених витрат на об`єкт нерухомості, зокрема оплату праці, надано видаткові касові ордери (т.с.2, а.с. 222).
Зі змісту вказаних видаткових касових ордерів вбачається, що ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" дійсно у період з травня 2017 по грудень 2018 виплачувалась заробітна плата. Проте, достеменно встановити, що виплата такої заробітної плати була пов`язана саме із обслуговуванням та підтриманням у справному працездатному стані об`єкта нерухомості, не надається за можливе. Так з наведених доказів не можливо встановити хто є отримувачем заробітної плати (відсутні відомості виплати заробітної плати, які зазначені додатками до цих видаткових касових ордерів), так само матеріали справи не містять штатний розклад ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" з якого можливо було б встановити, що заробітна плата виплачувалась саме працівникам позивача, які працюють на спірному об`єкті нерухомості.
Не можуть бути прийняті в якості належних та допустимих доказів понесення позивачем витрат, пов`язаних із спірним об`єктом нерухомості надані суду договори із контрагентами та платіжні доручення на сплату за цими договорами, оскільки з їх змісту не вбачається, що такі договори та здійсненні за ними оплати вчинялись саме щодо спірного майна придбаного позивачем на аукціоні. 
Однак, колегія суддів вважає належним та допустимим доказами на підтвердження понесення позивачем прямих збитків Договір № РШЩ-10/17 від 31.05.2017 та платіжні доручення до нього (т.с. 2, а.с.23-31), Договір № 260 від 03.05.2017 та платіжні доручення до нього (т.с. 2, а.с.66-38), Договір № 41-П-РЕФ-17 від 05.04.2017 з додатками  та платіжні доручення до нього (т.с. 2, а.с.73-86), Договір № 101-041 від 03.03.2017 та платіжні доручення до нього (т.с. 2, а.с.101-114), Договір № 22/10-2018 від 22.10.2018 та платіжні доручення до нього (т.с. 1, а.с.150-154), Договір № 36-П-РЕФ-10 від 28.12.2018 та платіжні доручення до нього (т.с. 2, а.с.23-31); Договір № 02/04/1 від 02.04.2018 та платіжні доручення до нього (т.с. 1, а.с.161-163); Договір № 02/04/2 від 02.04.2018 з додатками  платіжні доручення до нього (т.с. 1, а.с.164-166); Договір № 00455 від 30.03.2018 та платіжні доручення до нього (т.с. 1, а.с.167-170); Договір № 241ТС від 28.03.2018 з додатками та платіжні доручення до нього (т.с. 1, а.с.171-173); Договір № 09-П-РЕФ-18 від 15.01.2018 з додатками та платіжні доручення до нього (т.с. 1, а.с.174-186); Договір № 9 від 25.10.2017 з додатками та платіжні доручення до нього (т.с. 1, а.с.200-212) та платіжне доручення від 15.05.2018 (т.с.2, а.с.235). 
Так, зі змісту наведених договорів вбачається, що грошові кошти сплачені на їх виконання, безпосередньо пов`язані із обслуговуванням та підтриманням у справному працездатному стані об`єкта нерухомості.
Відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, з відповідача 2 на користь позивача слід стягнути прямі збитки, понесені ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ", пов`язані із обслуговуванням та підтриманням у справному працездатному стані об`єкта нерухомості, у розмірі 480235,74 грн за період з 05.12.2017 по 16.06.2020, до набрання законної сили ухвали про застосування спеціальної конфіскації. 
З приводу заяви відповідача 2 про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог, колегія суддів зазначає таке. 
Так, під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем 2 у відзиві на позов було зроблено заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, оскільки позивачем пропущено визначений ст. 257 ЦК України загальний трирічний строк позовної давності. 
На переконання відповідача 2, позивачу стало відомо про порушення своїх прав 05.12.2017, після прийняття Вищим господарським судом України постанови по справі №916/24/17. Відповідно, трирічний строк позовної давності на звернення із даним позовом до суду сплив 07.12.2020. Однак, із позовною заявою ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" звернулось до суду першої інстанції лише 17.12.2020.
З огляду на що, відповідач 2 просив суд застосувати до спірних правовідносин приписи ст. 267 ЦК України та відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. 
В той же час, позивач в відповіді та відзив відповідача 2 зазначив, що не пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки початок перебігу строку позовної давності слід рахувати з 19.01.2018, дати коли ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" стало відомо про те, що постанова Вищого господарського суду України  від 05.12.2017 по справі №916/24/17 стала підставою для скасування права власності на придбане позивачем на аукціоні нерухоме майно. 
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач пропустив строк позовної давності на звернення із даними вимогами до суду, однак, з огляду на приписи ч.5 ст. 267 ЦК України дійшов висновку про пропущення позивачем позовної давності з поважних причин. Так, місцевим господарським судом враховано, що позивачем вживались дії щодо відновлення порушеного права, а також те, що пропущений строк позовної давності є незначним.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, дослідивши наявні у матеріалах справи докази та доводи учасників справи, щодо пропуску позивачем строків позовної давності, погоджується із висновком суду першої інстанції щодо поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності, з огляду на наступне. 
За приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Статтею 260 ЦК України визначено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Згідно з ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У визначенні моменту виникнення права на позов відображаються як об`єктивні, так і суб`єктивні моменти: об`єктивний - сам факт порушення права, суб`єктивний - особа дізналась або могла дізнатись про це порушення.
Так, наявними матеріалами справи підтверджується, що позивач дізнався про порушення своїх прав після прийняття Вищим господарським судом України постанови від 05.12.2017 по справі №916/24/17, якою залишено силі рішення місцевого господарського суду про визнання недійсними результатів аукціону, переможцем якого визначено позивача. При цьому, у вступній частині постанови суду касаційної інстанції зазначено, що представник ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" приймав участь у судовому засіданні, відтак товариство з 05.12.2017 було обізнано про порушення свої прав.
Відтак, саме з моментом прийняття Вищим господарським судом України остаточного рішення по справі №916/24/17 пов`язується початок перебігу строку позовної давності щодо заявлених позивачем вимог. 
Однак, як свідчать наявні матеріали справи, з позовом про стягнення з відповідачів грошових коштів ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" звернулось до Господарського суду Одеської області 17.12.2020, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду на першому аркуші позовної заяви (т.1, а.с. 1) та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2020 (т.3, а.с. 35). В наявних матеріалах справи відсутні докази щодо направлення ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" позовної заяви засобами поштового зв`язку. 
Враховуючи початок перебігу строку позовної давності (05.12.2017) та дату звернення ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" із позовом до суду (17.12.2020), колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо пропуску  позивачем загальновизначеного трирічного строку позовної давності, який застосовується до спірних правовідносин. 
Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Однак, у відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Судова колегія зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. 
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати, зокрема, можливість поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення Європейського суду з прав людини у справі “Фінікарідов проти Кіпру”).
Питання поважності причин пропущення позовної давності (наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову) вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. 
При вирішенні питання про захист порушеного права, у разі пропущення позовної давності суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує дане питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставини справи в їх сукупності, керуючись законом.
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).
Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.
При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (правові позиції викладені у постановах Великої палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №7106/1272/14-ц, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 та від 19.11.2019 у справі №911/3680/17).
Так, судова колегія зазначає, що позивачем надано до суду належні та допустимі докази, які дозволяють встановити, що строк звернення до суду із даним позовом пропущено з поважних причин.
Зокрема, наявними матеріалами справи підтверджується, що позивачем після винесення остаточного рішення у справі №916/24/17, а також вироку Київським районним судом м. Одеси, яким застосовано спеціальну конфіскацію спірного майна, вживались дії щодо захисту власних порушених прав. 
03.08.2018 ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" звернулось до Господарського суду Одеської області із заявою про перегляд рішення у справі за нововиявленими обставинами в якій просило скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2017 у справі №916/24/17 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ "ЛАГУНА-РЕНІ" відмовити в повному обсязі. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.08.2018 заява ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" за про перегляд рішення за нововиявленими обставинами була задоволена, рішення господарського суду Одеської області від 07.06.2017 у справі №916/24/17 скасовано та ухвалено нове рішення, яким ТОВ "ЛАГУНА-РЕНІ" у задоволенні позову було відмовлено.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2019 рішення Господарського суду Одеської області від 20.08.2018 у справі №916/24/17 скасовано, а в задоволенні заяви ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2017 у справі №916/24/17 відмовлено, рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2017 у справі №916/24/17 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 15.01.2020 постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2019 та рішення Господарського суду Одеської області від 20.08.2018 у справі №916/24/17 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.07.2020 по справі №916/24/17 заяву ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" про перегляд рішення за нововиявленими обставинами залишено без розгляду. Зазначена ухвала залишена в силі постановою Південно-західного апеляційного господарського суду 16.09.2020. 
Також, 12.08.2020 ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" звернулось з листом №07/09-20 до Кабінету Міністрів України з приводу залишення у власності товариства придбаного через систему електронних торгів "СЕТАМ" майнового комплексу по наливу, схову та розливу зрідженого вуглеводневого газу у Ренійському морському торгівельному порту та устаткування для зливу/наливу автобензовозів на плавзасоби, розташованого по вул. Дунайській, 188-Б у м. Рені Одеської області.
26.08.2020 Міністерство юстиції України на виконання доручення Секретаріату КМУ від 13.08.2020 розглянувши лист ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" №07/09-20 від 12.08.2020, листом №8555/11721-4-20/2041 повідомило Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, що відповідно до "Порядку реалізації арештованого майна", затвердженого наказом МЮУ від 29.09.2016 № 2831/5, спори, пов`язані з реалізацією майна, вирішуються в судовому порядку, а тому вирішення порушеного ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" питання можливе лише в судовому порядку.
01.09.2020 Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України своїм листом за № 3213-06/53476-07 повідомило ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ", що вирішення питань, порушених ним у своєму листі на ім`я Кабінету Міністрів України, належить до компетенції органів судової влади та повинні вирішуватись у судовому порядку. 
07.09.2020 ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" листом за № 07-09/20 знову звернулось до Кабінету Міністрів України з приводу залишення у власності товариства придбаного через систему електронних торгів "СЕТАМ" майнового комплексу по наливу, схову та розливу зрідженого вуглеводневого газу у Ренійському морському торгівельному порту та устаткування для зливу/наливу автобензовозів на плавзасоби, розташованого по вул. Дунайській, 188-Б у м. Рені Одеської області.
22.09.2020 Міністерство юстиції України на виконання доручення Секретаріату КМУ від 11.09.2020 розглянувши лист ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" № 07-09/20 від 07.09.2020, листом №9495/13199-4-20/2041 повідомило Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, що відповідно до "Порядку реалізації арештованого майна", затвердженого наказом МЮУ від 29.09.2016 № 2831/5, спори, пов`язані з реалізацією майна, вирішуються в судовому порядку, а тому вирішення порушеного ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" питання можливе лише в судовому порядку.
30.09.2020 Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України своїм листом за № 3213-06/59510-07 повідомило ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" що вирішення питань, порушених ним у своєму листі № 07-09/20 від 07.09.2020 на адресу КМУ, належить до компетенції органів судової влади та повинні вирішуватись у судовому порядку.
Матеріали справи свідчать про те, що 05.01.2018, після звернення прокуратури Одеської області, державним реєстратором було скасовано рішення на підставі якого за ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" було зареєстровано право власності на придбане на аукціоні нерухоме майно. 
Після цього, ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" у січні 2018 звернулось до Одеського окружного адміністративного суду із позовом про скасування рішення державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.01.2018 року; зобов`язання державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» здійснити реєстраційну дію по реєстрації права власності за ТОВ «СКАРБНИЦЯ БЕССЕРАБІЇ» на наступний об`єкт нерухомості: майновий комплекс - нежитлова будівля, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Рені, вул. Дунайська, 1886, на підставі існуючих документів про право власності, а саме - Свідоцтва про право власності, виданого 20.01.2017 року Ренійською державною нотаріальною конторою Одеської області за реєстровим №30.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2019 по справі № 815/270/18, яка залишена без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2019 провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачеві, що вирішення даного спору підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
До того ж, слід відзначити, що у квітні 2018 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів та Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області, а також ТОВ "Лагуна-Рені" звернулися з позовами до Ренійської районної державної нотаріальної контори та ТОВ "Скарбниця Бессарабії" про визнання недійсним, незаконним та скасування виданого відповідачу-2 свідоцтва про придбання майна з аукціону від 20.01.2017.
Постановою Верховного Суду від 17.04.2019 по справі №916/641/18 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Лагуна-Рені" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Скарбниця Бессарабії" задоволено, визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна на аукціоні від 20.01.2017, видане Товариству з обмеженою відповідальністю "Скарбниця Бессарабії" державним нотаріусом Ренійської районної державної нотаріальної контори та зареєстроване в реєстрі за №30.
Отже, з наведених доказів вбачається, що позивач протягом тривалого часу вживав активні дії щодо відновлення власних порушених прав, зокрема шляхом ініціювання перегляду рішення, яким визнано результати аукціону недійсними, за нововиявленими обставинами, звернення до органів державної влади з приводу залишення нерухомого майна у власності ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ", однак захистити їх, як в судовому, так й в позасудовому порядку не виявилось за можливе, що й стало підставою для звернення із даним позовом до суду за захистом власних порушених прав. 
Судова колегія зазначає, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.
Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.
Статтею 5 Конституції України визначено, що носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, колегія суддів зазначає, що з моменту прийняття Вищим господарським судом України постанови від 05.12.2017 по справі №916/24/17, якою залишено силі рішення місцевого господарського суду про визнання недійсними результатів аукціону, переможцем якого визначено позивача, відповідачам, які також приймали участь у даній справі, стало відомо про наявність порушеного права позивача та виникнення в них обов`язку щодо повернення сплачених позивачем грошових коштів за придбане на аукціоні майно. 
Однак, як свідчать наявні матеріли справи, відповідачами не вживалось жодних дій щодо повернення ТОВ "Скарбниця Бессарабії" сплачених за придбане на аукціоні майно, який згодом визнано недійсним, грошових коштів, що не може свідчить про дотримання останніми принципів справедливості, добросовісності і розумності.
Статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Концепція “майна” в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися “правом власності”, а відтак і “майном”. До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі “Іатрідіс проти Греції” від 25.03.1999, заява №311107/96, п. 54).
Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу “правомірних або законних очікувань” та захисту прав людини через призму цього принципу. Зокрема, у справах “Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії” та “Федоренко проти України” ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути “існуючим майном” або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні “виправданими очікуваннями” щодо отримання можливості ефективного використання права власності (c.f. Рressos Соmpania Naviera S.A. v. Belgium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, №332, с. 21, п. 31; пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі “Федоренко проти України”).
У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття “майно”, а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як “наявне майно”, так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого “права власності” (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі “Von Мaltzan and others v. Germany”), ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту.
У справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, елементом якого є принцип правової визначеності. 
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincovaand Pine v. The Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п.40, від 13.12.2007, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п. 67, від 11.06.2009).
Колегія суддів звертає увагу на те, що з урахуванням зазначеної практики ЄСПЛ, поведінка державних органів повинна бути максимально прозорою, відкритою та зрозумілою для всіх учасників правовідносин, а порушення встановлених законами правил та невиконання покладених на державні органи обов`язків матиме наслідком покладення на такі органи відповідальності та спричинить необґрунтовані додаткові витрати. Відтак, державні органи, виконуючи покладені на них обов`язки, повинні здійснювати свою діяльність таким чином, щоб не допускати та уникати ситуацій, внаслідок яких держава нестиме додаткові як матеріальні, так і репутаційні ризики.
Отже, за наявності відповідного рішення суду щодо визнання недійсними результатів аукціону, переможцем якого став позивач та сплатив за придбане майно грошові кошти на користь відповідачів, у позивача виникли “правомірні очікування” та “законні сподівання” щодо повернення грошових коштів, які були сплачені позивачем в якості розрахунку за об`єкт нерухомості на прилюдних торгах. При цьому такі правомірні очікування, є об`єктом правового захисту згідно зі статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції та національного законодавства України.
Проте, відповідач 2 у порушення приписів чинного законодавства, добровільно не виконав свого зобов`язання та не повернув позивачеві все одержане за зобов`язанням, а відповідач 1 повернув грошові кошти, сплачені позивачем в якості гарантійного внеску, лише після звернення позивача із даним позовом до суду першої інстанції. 
Колегія суддів також констатує, що пропущений позивачем строк позовної давності є незначним, оскільки кінцевим строком звернення до суду із позовом є 07.12.2020, а із позовом ТОВ "СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ" звернулось 17.12.2020.
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи поведінку учасників справи та вжиття позивачем активних дій щодо захисту власних порушених прав, судова колегія вважає, що позивачем строк позовної давності було пропущено з поважних причин. 
На думку колегії суддів, становище, в якому перебуває позивач, та в якому його право власності на нерухоме  майно, придбане на аукціоні, державою припинено, а грошові кошти, сплачені за це майно, державою не повернуті  є очевидно невигідним та несправедливим, а тому пропуск позовної давності  та  помилковість сприйняття позивачем обставин, із якими закон пов`язує початок перебігу строку позовної давності, за наявності поважних причин пропуску такого строку, які встановлені судом,  не може мати наслідком відмову у захисті позивача, а тому порушене право позивача підлягає захисту у судовому порядку. 
Щодо доводів відповідача 2 про те, що позивач не звертався до суду першої інстанції з заявою про визнання поважними причин пропуску позовної давності, а в оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд безпідставно взяв до уваги надані позивачем пояснення з цього приводу, колегія суддів зазначає таке. 
Як вже було зазначено вище, відповідачем 2 у відзиві на позов було зроблено заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, оскільки позивачем пропущено визначений ст. 257 ЦК України загальний трирічний строк позовної давності.
Господарським судом Одеської області 22.03.2021 у судовому засіданні проголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі №916/3626/20 та призначення справи №916/3626/20 до судового розгляду по суті.
06.04.2021, тобто після закриття підготовчого провадження та переходу до розгляду справи по суті, позивачем було надано до суду першої інстанції пояснення щодо зробленої відповідачем 2, у відзиві на позовну заяву, заяви про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності. 
В наведених додаткових поясненнях позивач наводить власні міркування щодо початку перебігу строку позовної давності та причини, що на його думку, є поважними та спричинили пропуск строку позовної давності. Також, позивач у вказаних додаткових поясненнях просив суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності. 
Зі змісту протоколу судового засідання Господарського суду Одеської області від 15.04.2021 вбачається, що судом першої інстанції пояснення позивача залучено до матеріалів справи, однак зазначено, що останні не будуть враховані судом при винесенні рішення.
Втім, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції врахував надані позивачем пояснення, зазначивши, що чинне законодавство визначає право сторони звернутися до суду із заявою про застосування строків позовної давності до винесення рішення по справі (ч.3 ст. 267 ЦК України), а тому, на думку місцевого господарського суду, й заяву про визнання поважними підстав пропуску строку позовної давності також можливо подати на будь-якій стадії судового процесу.
Колегія суддів з цього приводу зазначає таке.
Дійсно, за приписами ч. 2 ст. 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
Разом з цим, частина 3 ст. 267 ЦК України визначає право сторони заявити про застосування строків позовної давності до винесення судом рішення.
Дана норма є спеціальною та надає можливість стороні заявити про пропуск позовної давності на будь-якій стадії судового провадження, до винесення рішення, не обмежуючись при цьому підготовчим провадженням. 
Зі змісту наданих позивачем додаткових пояснень, які були враховані судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення, вбачається, що останні міститься, як власну думку позивача щодо початку перебігу строку позовної давності, так й посилання на причини пропуску позивачем строку позовної давності. При цьому, у прохальній частині даних пояснень позивач просить суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними. 
З огляду на наведене та враховуючи приписи ч. 3 ст. 267 ЦК України, колегія суддів вважає, що наведені додаткові пояснення позивача, в частині обґрунтування поважності пропуску строку позовної давності, мають прийматись та враховуватись судом під час прийняття рішення, не залежно від стадії на якій такі пояснення надано до суду, оскільки такі пояснення надані в контексті поданої відповідачем 2 заяви про застосування позовної давності, яка, як вже було зазначено вище, може бути подана на будь-якій стадії судового процесу, до винесення рішення.
Відтак, колегія суддів погоджується із твердженням відповідача 2 та вважає, що суд першої інстанції помилково зазначив у протокольній ухвалі від 15.04.2021 про те, що вищевказані додаткові пояснення не будуть враховані судом при винесенні рішення, з огляду на їх подання після переходу до розгляду справи по суті. 
Однак, приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд цілком обґрунтовано прийняв до уваги надані позивачем додаткові пояснення в частині поважності причин пропуску позовної давності, оскільки такі безпосередньо пов`язані із поданою відповідачем 2 заявою про застосування строків позовної давності.
На переконання колегії суддів, помилковість висновків суду першої інстанції щодо не врахування додаткових пояснень наданих позивачем під час прийняття оскаржуваного рішення, не призвело до прийняття невірного рішення в цілому та невірних висновків щодо поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності. 
Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача 2 на позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 31.08.2021 по справі №903/1030/19 щодо залишення без розгляду пояснень поданих поза межами встановленого судом строву, оскільки в даній поставі суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення наданих відповідачем пояснень без розгляду, з огляду на їх подання поза межами строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження, із посиланням на приписи ст. 118 ГПК України. При цьому, за змісту даної постанови вбачається, що такі пояснення стосувались саме суті спору, а не строків позовної давності.
Втім, у справі, що наразі переглядається судом апеляційної інстанції, надані позивачем до суду першої інстанції пояснення стосувались саме строків позовної давності про застосування яких заявлено відповідачем 2. 
На переконання колегії суддів є помилковим й твердження відповідача 2 з приводу обов`язкової необхідності подання позивачем письмової заяви про поновлення пропущеного строку позовної давності, з огляду на таке. 
За приписами ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Отже, за приписом зазначеної норми позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При  цьому, такий захист не пов`язується із поданням стороною відповідної заяви. 
Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.
Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. 
Оскільки поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи. 
Відтак, у кожному конкретному випадку суд самостійно здійснює оцінку наданих позивачем доказів на підтвердження обставин, що стали перешкодою для своєчасного звернення до суду за захистом власних порушених прав та самостійно вирішує питання щодо наявності або відсутності поважності причин пропуску строку позовної давності. 
При цьому, здійснення такої оцінки судом, на підставі наданих та наявних у матеріалах справи доказів, не пов`язано із поданням позивачем заяви про визнання поважними причин пропуску позовної давності, оскільки навіть за відсутності такої заяви, саме до компетенції суду належить вирішення питання щодо наявності поважним причин пропуску строку позовної давності. 
З приводу посилання відповідача 2 на постанову Верховного Суду від 29.12.2020 по справі №909/1165/19 (п. 6.21., 6.22.) колегія суддів зазначає таке. 
Частиною 4 ст. 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Однак, у наведених відповідачем 2 пунктах вищевказаної постанови Верховного Суду не міститься висновків щодо застосування норм права, а надана оцінка обставинам в конкретній справі. 
Не заслуговують на увагу й посилання відповідача 2 на неврахуванням судом першої інстанції, під час прийняття оскаржуваного рішення висновків Верховного Суду викладених у постановах по справі №902/326/16 від 02.04.2019, від 02.04.2019 по справі №902/326/16, оскільки висновки, що містяться у даних постановах стосуються застосування приписів ст. 264 ЦК України щодо переривання перебігу позовної давності, однак, у справі, що наразі переглядається судом апеляційної інстанції, про переривання перебігу позовної давності не заявлялось жодними з учасників справи. Натомість, висновків щодо поважності причин пропущення строків позовної давності у відповідності до приписів ч.5 ст. 267 ЦК України, вказана постанова суду касаційної інстанції не містить. 
Щодо посилання відповідача 2 на постанову Верховного Суду від 24.09.2019 по справі №922/1151/18 колегія суддів зазначає, що у даній справі суд касаційної інстанції, навпаки, дійшов висновку, що застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також, принцип справедливості, добросовісності і розумності, виходячи з фактичних обставин справи, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про поважність причин пропуску позивачем строків позовної давності, необхідність захисту порушеного права позивача.
Враховуючи наведене колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1 на користь позивача інфляційних збитків у розмірі 77864 грн 84 коп, трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 34368 грн 65 коп, а з відповідача 2 суми, сплаченої в якості розрахунку за об`єкт нерухомості на прилюдних торгах в розмірі 6884650 грн, інфляційних збитків в розмірі 159241 грн 95 коп, трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 52601 грн 94 коп та суми прямих збитків в розмірі 480235 грн 74 коп.
Колегія суддів вважає необґрунтованими та не приймає до уваги твердження ПМУ МЮУ щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача, з огляду на таке. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", серед іншого, ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (п. 1 Постанови); утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (п.2 постанови); установлено, що територіальні органи Міністерства юстиції, що ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження і функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції; здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворення міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції (п.3 постанови).
У додатку 1 до  постанови КМУ від 09.10.2019 № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" серед міжрегіональних територіальних органів Мін`юсту, що ліквідуються, вказане – Головне територіальне управління юстиції в Одеській області, а в додатку 2 цієї ж постанови  серед територіальних органів Мін`юсту що утворюються, зазначено Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 № 1707/5 із змінами станом на 04.02.2021 затверджено Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України. 
29.10.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис (№ 15561020000072078) про проведення державної реєстрації юридичної особи – Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (код ЄДРПОУ 43315529). Відповідно до відомостей ЄДР організаційно-правова форма – орган державної влади; дані про розпорядчий акт, на підставі якого створено юридичну особу -    постанова Кабінету Міністрів України № 870.
Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 16.12.2019 №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" він виданий відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою КМУ від 02.07.2014 та на виконання постанови КМУ від 09.10.2019 № 228№ 228 (із змінами). 
Так, п. 1 вказаного наказу визначено про ліквідування як юридичних осіб публічного права територіальних органів Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 1).
Пунктом 2 наказу утворені юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком (додаток 2). 
Водночас, п.п. 3-5 вказаного наказу визначено строки для заявлення кредиторами своїх вимог до юридичних осіб, що ліквідуються, список голів ліквідаційних комісій та їх порядок  дій.
Проте, враховуючи ч.2 ст. 19 Конституції України, ч.1, 5, 8  ст. 5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" суд звертає увагу на те, що механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів визначений Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, що затверджений постановою КМУ від 20.10.2011 № 1074 (далі - Порядок № 1074 від 20.10.2011).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 1074 від 20.10.2011 органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються або ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.
За змістом пунктів 4, 5 Порядку № 1074 від 20.10.2011 орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади. Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
Згідно з пунктом 6 Порядку № 1074 від 20.10.2011 права та обов`язки органів виконавчої влади переходять, зокрема, у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.
Відповідно до пункту 7 Порядку № 1074 від 20.10.2011  майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. 
Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.
Пунктом 13 Порядку № 1074 від 20.10.2011 передбачено, що акт Кабінету Міністрів України про можливість забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється, видається після здійснення заходів, пов`язаних з державною реєстрацією утвореного органу виконавчої влади як юридичної особи публічного права, затвердженням положення про нього, структури та штатного розпису його апарату, кошторису та заповненням 30 відсотків вакансій.
Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постанові від 09.09.2019 у справі №916/376/15-г дійшов висновку, що інститут правонаступництва органів державної влади різниться від інституту правонаступництва суб`єктів приватного права, оскільки є більш ширшим за змістом, включаючи в себе: правонаступництво в завданнях, функціях та повноваженнях як складових категорії компетенції органу виконавчої влади, а також щодо конкретних управлінських (організаційних) прав та обов`язків, які складають зміст відповідних правовідносин - тобто публічне правонаступництво за якого відбувається перехід владних прав та функції органу, що реорганізовується до органу, що створюється та правонаступництво в майнових приватних правовідносинах, у яких орган влади виступає як юридична особа приватного права.
У випадку публічного правонаступництва перехід таких прав та обов`язків оформлюється нормативним актом, тоді як правонаступництво в майнових приватних правовідносинах здійснюється на підставі передавального акту (ч. 2 ст.107 ЦК України, пункт 7 Порядку № 1074 від 20.10.2011). При цьому публічна юридична особа є припиненою з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.
Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід щодо переходу до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.
У такому випадку також відбувається вибуття суб`єкта владних повноважень із публічних правовідносин.  
Особливістю публічного правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама по собі має бути публічною та врегульована певними нормами адміністративного права.
Наявними матеріалами справи підтверджується, що Головне територіальне управління Міністерства юстиції в Одеській області у зв`язку із прийняттям КМУ 09.10.2019 постанови № 870 вибуло із площини публічних правовідносин та перестало здійснювати функції компетентного органу державної влади, який має можливість відновити порушені права Позивача. 
Натомість Відповідач 2 з моменту його державної реєстрації на підставі рішення центрального органу виконавчої влади – постанови КМУ № 280 від 09.10.2019, став правонаступником Головного територіального управління Міністерства юстиції в Одеській області без будь-яких обмежень щодо такого правонаступництва. Зазначена постанова КМУ на час розгляду справи в суді є чинною.
Відтак, коли відбувається публічне правонаступництво одного державного органу за іншим, вирішальним є встановлення саме факту переходу повністю (чи частково) функцій (адміністративної компетенції) від одного суб`єкта владних повноважень до іншого, а не факту державної реєстрації припинення вибувшого з публічних правовідносин суб`єкта владних правовідносин як юридичної особи.
У вирішенні питань, пов`язаних з таким правонаступництвом, необхідно здійснювати аналіз доказів переходу відповідних прав і обов`язків.
Враховуючи те, що відповідно до "Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України", затвердженого Наказом Мін`юсту від 23.06.2011 № 1707/5, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконує саме ті повноваження та функції, які були покладені на Головне територіальне управління юстиції в Одеській області, зважаючи на вибуття Головного територіального управління юстиції в Одеській області як суб`єкта владних повноважень із публічних правовідносин, а також на те, що єдиним органом, уповноваженим державою забезпечувати реалізацію державної політики у сферах організації примусового виконання рішень судів та інших органів відповідно до законів України, є новоутворене Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції(м. Одеса), колегія суддів вважає, що саме останнє має бути виступати в цій справі в якості відповідальної особи, тобто бути відповідачем. 
Судова колегія не приймає до уваги твердження відповідача 2 з приводу неврахування судом першої інстанції обставин неможливості повернення сплачених позивачем грошових коштів за придбане майно, оскільки чинне законодавство України передбачає безумовний обов`язок повернення коштів отриманих за правочином визнаним судом недійсним, а обставини на які посилається апелянт не звільняють останнього від виконання такого обов`язку. 
Колегія суддів також не приймає до уваги твердження апелянта ДП "СЕТАМ" з приводу відсутності обов`язку з повернення гарантійного внеску у зв`язку з неотриманням постанови Вищого господарського суду України від 05.12.2017 у справі № 916/24/17, оскільки відповідач 1 був обізнаний про наявність такої справи та її розгляд у ВГСУ що підтверджується текстом постанови суду касаційної інстанції від 05.12.2017 по справі № 916/24/17, з якої вбачається що відповідач 1 надавав відзив на касаційну скаргу (т.с.1, а.с 74).
Також, відповідно до Закону України "Про доступ до судових рішень" інформація про прийняту ВГСУ по справі № 916/24/17 від 05.12.2017 постанову є загально доступною та була оприлюднена 12.12.2017 що підтверджується наявним в матеріалах справи доказом (т.с.1, а.с.72-80).
Отже, ДП "СЕТАМ" не було позбавлено можливості ознайомитися з процесуальним документом прийнятим судом касаційної інстанції у Єдиному державному реєстрі судових рішень. 
Порядок реалізації арештованого майна, затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2831/5 зобов`язує відповідача 1 у разі набрання законної сили судовим рішенням, яким електронні торги визнані недійсними, повернути гарантійний внесок переможцю електронних торгів протягом трьох робочих днів з дня надходження відповідного рішення на адресу Організатора.
Оскільки інформація, щодо судових рішень розміщених в ЄДРСР є загальнодоступною, то відповідач 1 будучи стороною у справі № 916/24/17 і проявивши розумну обачливість, мав можливість дізнатись про дату оприлюднення постанови ВГСУ, а саме 12.12.2017. Зазначене ствердження суду повністю підтверджується правовою позицію Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Не можуть бути визнані обґрунтованими й твердження ДП "СЕТАМ" щодо відсутності в персональному кабінеті позивача реквізитів для повернення гарантійного внеску, що унеможливлювало своєчасне його повернення, оскільки вимога щодо обов`язкового письмового повідомлення позивачем відповідача 1 про внесення/заміну фінансових реквізитів з`явилась лише в редакції Порядку реалізації арештованого майна від 18.06.2018, а до цього моменту відповідач 1 мав відповідні платіжні реквізити позивача, зазначені у платіжних дорученнях, відповідно до яких позивачем був сплачений гарантійний внесок.
Слід також відзначити, що відповідач 1 після звернення позивача із даним позовом до суду, повернув ТОВ "Скарбниця Бессарабії" сплачені в якості гарантійного внеску грошові кошти, отже, на переконання колегії суддів, жодних перешкод у вчиненні відповідачем 1 таких дій після винесення постанови Вищого господарського суду України від 05.12.2017 у справі № 916/24/17 не було. 
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржників, що викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржниками порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 20.04.2021 в оскаржуваній частині (п.п. 1- 3 резолютивної частини рішення) відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення в оскаржуваній частині (п.п. 1- 3 резолютивної частини рішення) без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,  колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 20.04.2021 у справі №916/3626/20 в оскаржуваній частині (п.п. 1- 3 резолютивної частини рішення) залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 01.11.2021.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                  Лавриненко Л.В.  

Суддя                                                                                   Мишкіна М.А.