ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/2131/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
секретар судового засідання Солодкова К.А. 
за участі представника позивача Пащенко В.І.
представника відповідача Кобзистої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського  окружного адміністративного суду від 22.06.2021 р. (суддя Ніколайчук С.В., повне судове рішення складено 02.07.2021 р.) в справі № 160/2131/21 за позовом ОСОБА_1  до Дніпропетровської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом  до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1098к від 24 грудня 2020 року;  зобов`язання нарахувати та виплатити  вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат;  стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31 січня 2020 року по день фактичного розрахунку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 р. залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 р. позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1098к від 24 грудня 2020 року; зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру  нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1  вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат у розмірі 42 874,02 грн.; у задоволенні решти позовних вимог  відмовлено
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції  обставинам справи,  неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31.12.2020 р. по день фактичного розрахунку.
Зазначає про неврахування судом першої інстанції правових висновків  Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду, Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду,  що у разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати  сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого  висновку дійде суд, що розглядає справу. 
В судовому засіданні  представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
В судовому засіданні представник відповідача просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, у зв`язку з чим суд визнав за можливе здійснити апеляційний перегляд справи за відсутності представника третьої особи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача,  перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 27 липня 2009 року по 30 грудня 2020 року працював в органах прокуратури України, з 15 грудня 2015 року – на посаді прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області.
Відповідно до наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1098к від 24 грудня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 грудня 2020 року.
При звільненні позивача Дніпропетровською обласною прокуратурою  не  виплачено вихідну допомогу.
Суд першої інстанції вважав, що порядок звільнення прокурора з посади визначено спеціальним законодавством, в той час, як трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Встановивши, що частиною 5 статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України, проте до такого виключного переліку не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, суд першої інстанції вважав, що  не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Застосувавши правові висновки  Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладені в постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, провадження № К/9901/15065/20, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від  08 жовтня 2019 року в справі №823/263/16) та від 17 жовтня 2019 року в справі № 823/276/16, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги, тому визнав протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати всупереч ст. 44 КЗпП ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1098 к від 24 грудня 2020 року.
Судом першої інстанції обчислено вихідну допомогу в розмірі 42  874,02 грн., а саме в розмірі двох середньомісячних заробітних плату відповідно до довідки № 21 про середню заробітну плату ОСОБА_1 , у якій визначено, що середня заробітна плата позивача за місяць складає 21 437,01 грн.
Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з Дніпропетровської обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31 грудня 2020 року, суд першої інстанції вказав, що   Законом України «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні прокурора з підстав п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»,  тобто вихідна допомога була оспорюваною сумою при звільненні позивача, і тільки з набранням законної сили судовим рішенням, яким визнано протиправною невиплату вихідної допомоги, ця сума перестає бути оспорюваною.
Тому у зв`язку з відсутністю вини Дніпропетровської обласної прокуратури щодо несвоєчасної виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 та наявності спору щодо виплати вихідної допомоги позивачу за час його звільнення, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 31 грудня 2020 року по день фактичного розрахунку.
Судове рішення оскаржене позивачем в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Суд  погоджується з рішенням суду першої інстанції  про  відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,  проте  вважає  за  необхідне змінити його в частині обґрунтування висновків суду для прийняття такого рішення.
Судом встановлено, що   ОСОБА_1 працював в органах прокуратури, наказом  керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1098к від 24.12.2020 р. ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратури» з 30 грудня 2020 року.
30.12.2020 р. з позивачем проведено розрахунок та видано трудову книжку.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.10.2021 р.  рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 р. в частині стягнення на користь позивача вихідної допомоги залишено без змін.
Тобто, спірним є питання наявності підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому такою затримкою позивач вважає невиплату відповідачем у день звільнення вихідної допомоги. 
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Відповідно до  статті 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі  статтею 117 КЗпП  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої  статті 117 КЗпП України  є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, вихідна допомога, на яку мав право позивач при звільненні, повинна бути виплачена у день звільнення позивача.  Факт не виплати такої суми в установлений строк, що  підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені  статтею 117 КЗпП України.
За змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.  І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша  статті 117 КЗпП України  переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга  статті 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпП України). 
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
В цій справі позивач звільнений з органів прокуратури з 30.12.2020 р. 
Рішення суду про стягнення на користь позивача вихідної допомоги  набрало законної сили 18.10.2021 р.
На час вирішення спору позивачу не виплачена вихідна допомога, відповідачем не проведено розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням.
Тобто, у будь-якому випадку повний розрахунок з позивачем буде проведено відповідачем  поза межами строку, встановленого  статтею 116 КЗпП.
Відповідно, позивач  матиме право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку на підставі положень  статті 117 КЗпП України.
Суд зазначає, що враховуючи приписи частини другої   статті  117 КЗпП,   суд має право визначити суму відшкодування за наявності спору про розмір належних звільненому працівнику сум  та визначити розмір такого відшкодування.
Оскільки відповідачем не виплачена позивачу вихідна допомога, тобто з позивачем не проведено фактичний розрахунок, суд позбавлений можливості визначити строк затримки розрахунку, за який необхідно стягнути середній заробіток.
При цьому суд вважає, що оскільки  невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Тому суд доходить до висновку про передчасність позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Суд враховує висновки Верховного Суду стосовно можливості одночасного розгляду вимог про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте з урахуванням вище викладених обставин та правового регулювання не застосовує такі висновки до спірних правовідносин.
З урахуванням викладеного суд  дійшов висновку, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають  обставинам справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права,  що є підставою для зміни судового рішення.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308,   315,   317, 321,   322, 325  Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського  окружного адміністративного суду від 22.06.2021 р. в справі № 160/2131/21 залишити без задоволення.
Змінити мотивувальну частину рішення Дніпропетровського  окружного адміністративного суду від 22.06.2021 р. в справі № 160/2131/21 за позовом ОСОБА_1  до Дніпропетровської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття 25.10.2021 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
          Повне судове рішення складено 25.10.2021 р.
              
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко