ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и
13 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/1534/21	
Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач), суддів:  Шальєвої В.А., Олефіренко Н.А.,   розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою  Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 року  в адміністративній справі №160/1534/21 (суддя у 1 інстанції Прудник С.В.) за позовом   ОСОБА_1  до  Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1   звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 31.07.2019 року по 19.01.2021 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 31.07.2019 року по 19.01.2021 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в день звільнення з ним не було проведено остаточного розрахунку, а саме не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Повний розрахунок по виплаті грошового забезпечення військова частина провела лише 19.01.2021 року. Таким чином, проведення відповідачем остаточного розрахунку було здійснено з затримкою, що є підставою для зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення по день фактичного розрахунку. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо затримки виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 01.08.2019 року (наступного для після звільнення) по 18.01.2021 року (до дня повного розрахунку). Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.08.2019 року по 18.01.2021 року в сумі 47    497,65 грн. (сорок сім тисяч чотириста дев`яносто сім гривень шістдесят п`ять копійок).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти нове про відмову у задоволені позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при  звільнені військовослужбовців. Зазначено, що з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статі 116 та 177 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавця виплатити компенсацію замінюється на зобов`язання виконати рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.  
Справа судом розглянута  в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учасником бойових дій.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2019 року №154 Майора ОСОБА_1 , заступника командира зенітного ракетно-артилерійського дивізіону з морально-психологічного забезпечення, звільненого наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 10.06.2019 року № 60 відповідно до пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 04.04.2006 року № 3597-ІV з військової служби у запас за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту), вважено таким, що справи та посаду здав 31.07.2019 року. З 31.07.2019 року виключено із списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Красноградського РВК Харківської області. Щорічна основна відпустка за 2018 рік не використана. Виплачено грошову компенсацію за 40 (сорок) діб не використаної щорічної основної відпустки за 2018 рік. Щорічна основна відпустка за 2019 рік не використана. Виплачено грошову компенсацію за 27 (двадцять сім) діб не використаної щорічної основної відпустки за 2019 рік. Грошова допомога на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2019 рік отримана у сумі 21360,09 грн (наказ № 117 від 10.06.2019 року). Матеріальну допомогу за 2019 рік для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 не отримував. На підставі наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 преміювано в повному обсязі за період з 01.07.2019 року по 31.07.2019 року. На підставі наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 виплачено грошову надбавку за особливості проходження служби у розмірі 87,8 % від посадового окладу та окладу за військове звання за період з 01.07.2019 року по 31.07.2019 року. Виплачено 10 % грошову надбавку за роботу з секретними документами за період з 01.07.2019 року по 31.07.2019 року.  Виплачено одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 за 20 (двадцять) календарних років у розмірі 50 % грошового забезпечення. Виплачено грошову компенсацію замість речового майна замість предметів, належних до видачі у сумі 42142,02 грн. (сорок дві тисячі сто сорок дві грн. 02 коп.). За період служби у військовій частині НОМЕР_1 з 01 січня по 31 липня 2019 майор ОСОБА_1 здійснив 0 (нуль) стрибків з парашутом та відповідно до наказу Міністра оборони України від 25.02.2010 року № 82 не має права на пільгове обчислення вислуги років на пенсію на пільгових умовах-один календарний місяць служби за півтора місяця за вказаний період. Службовим або постійним житлом за рахунок Міністерства оборони України або не забезпечений. Припинено доступ до матеріальних носіїв секретної інформації з грифом секретності “таємно” у зв`язку фактичним припиненням роботи з матеріальними носіями секретної інформації та звільненням з лав Збройних Сил України. Зараховано до заступника командира зенітного ракетно-артилерійського дивізіону з морально-психологічного забезпечення, ВОС- 3410003. На підставі пункту 33 і Указу Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 року “Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України” продовжено строк контракту на час перебування на стаціонарному лікуванні з 27 червня по 31 липня 2019 року. Підстава: витяг з наказу командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) № 60 від 10.06.2019 року (вх. № 3938 від 25.06.2019 року), рапорт майора ОСОБА_1 про здачу справ та посади від 31.07.2019 року, довідка-розрахунок речової служби від 19.06.2019 № 537.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 року у справі №160/10716/20 позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , код НОМЕР_2 , щодо невиплати ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 , код НОМЕР_2 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Судове рішення від 25.11.2020 року у справі №160/10716/20 набрало законної сили 28.12.2020 року.
Відповідно до довідки-розрахунку військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2020 року №3590 позивачу нараховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 року у справі №160/10716/20) у сумі 48    232,45 грн. за період з 2015 року по 2019 рік.
Як встановлено із матеріалів справи, відповідно до виписки по картковому рахунку, 19.01.2021 року позивачеві виплачено грошову компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в сумі 47508,96 грн.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає   Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ   (далі   Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Щодо можливості застосування у спірних правовідносинах положень законодавства про працю суд   виходить з того, що оскільки положення спеціального законодавства, зокрема   Законом № 2011-ХІІ, не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні з військової служби, як-то відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення   КЗпП   (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 30.01.2019 р. в справі № 806/2164/16.
Відповідно до   статті 116 КЗпП України   при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі   статтею 117 КЗпП   в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої   статті 117 КЗпП України   є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, на яку мав право позивач, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби.   Факт не виплати такої компенсації в установлений строк, що   підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені   статтею 117 КЗпП України.
За змістом частини першої   статті 117 КЗпП України   обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.   І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша   статті 117 КЗпП України   переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга   статті 117 КЗпП України   стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій   статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими   Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене   статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого   статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Так, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 року у справі №160/10716/20 відповідачем було не виконано у повному обсязі та недоплачено позивачу грошову компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в сумі 723,45 грн., оскільки відповідно до довідки від 02.12.2020 року №3590 нарахування грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу складає 48    232,45 грн., тоді як на особовий картковий рахунок випалено лише  47    508,96 грн.  
Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого   статтею 116 КЗпП.
Тому суд погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач   має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень   статті 117 КЗпП України.
Згідно з частиною другою   статті   24   Закону № 2011-ХІІ   закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Розмір середнього заробітку обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 зазначеного Порядку).
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2021 року №377, сума грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становила 42    720,18 грн., а саме у травні 2019 року – 21    360,09 грн., у червні 2019 року – 21    360,09 грн. 
Розмір одноденного заробітку склав 350,16 грн. (21    360,09 грн. / 2 місяці (61 календарний день) =    350,16 грн.).
Кількість днів, впродовж яких затримано виплату сум грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 47    508,96 грн. з 01.08.2019 року по 18.01.2021 року (до дня фактичного розрахунку) - 537.
Таким чином, середній заробіток позивача за весь період затримки повного розрахунку становить 188   035,92    грн. (350,16 грн. - одноденний заробіток х 537 календарних дня затримки розрахунку    = 188   035,92   грн.).
При цьому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, погоджує висновок суду першої інстанції про необхідність визначення середнього заробітку (грошового забезпечення), який підлягає стягненню на користь позивача,   у розмірі 47   497,65 грн.
Доводи апелянта стосовно того, на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється, спростовані приведеними вище висновками суду із посиланням на відповідні правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду.
Стосовно посилання апелянта на те, що   стаття 117 КЗпП   не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, а також на те, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1   ст. 117 КЗпП   є безпідставним, суд зазначає, що такі доводи розглянуті судом першої інстанції та обґрунтовано відхилені із посиланням на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, а апелянтом не приведено будь-яких правових обґрунтувань у спростування таких висновків.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6   статті 12 КАС України, розглянута за   правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до   КАС України   розглядаються за правилами загального позовного провадження,   судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5   ст. 328 КАС України   не підлягає оскарженню в касаційному порядку,   крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись статтями   241-245,   250,   315,   316,   321,   322,   327,   329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 року  в адміністративній справі №160/1534/21– залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 року  в адміністративній справі №160/1534/21 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно п. 2 ч. 5   ст. 328 КАС України   касаційному оскарженню не підлягає.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко