ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       24 вересня 2021 року                                                                 м. Чернівці
                        Справа № 727/92/21
       Провадження №22-ц/822/767/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Литвинюк І.М.
суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.         
секретар – Собчук І.Ю.,
учасники справи:
скаржник (боржник) – ОСОБА_1 , 
стягувач – ОСОБА_2 , 
заінтересована особа – державний виконавець Першого відділу Державної виконавчої служби м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Хоміцька Діана Ігорівна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 червня 2021 року, головуючий у І-й інстанції – Одовічен Я.В., 

ВСТАНОВИВ: 
ОСОБА_1 у грудні 2020 року звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця. 
Посилався на те, що у Першому відділі ДВС м. Чернівці на виконанні перебуває виконавчий лист №2-2646/11, виданий Шевченківським районним судом м. Чернівці 22 грудня 2011 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини заробітку, починаючи з 24 жовтня 2011 року та до його повноліття.
18 грудня 2020 року він отримав поштою розрахунок заборгованості зі сплати аліментів №87678 від 15 грудня 2020 року, складений державним виконавцем Першого відділу ДВС м.Чернівці Хоміцькою Д.І. Відповідно до вказаного розрахунку його заборгованість по сплаті аліментів станом на 01 грудня 2020 року становить 36 426,02 грн.
Із вказаним розрахунком ОСОБА_1 не погоджується та вважає його незаконним.
Зазначав, що як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №87678, державним виконавцем неправомірно за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2017 року при визначенні розміру аліментів врахована середня заробітна плата працівника для даної місцевості, оскільки боржник щомісячно отримував дохід у розмірі 500 грн та був працюючим. Отже, із щомісячного доходу 500 грн державний виконавець мав утримати аліменти в розмірі ј частки від 500 грн, що становить 125 грн.
З розміру отриманого доходу скаржником сплачувались аліменти за рішенням суду.
Державний виконавець, всупереч вимогам ч.1 ст.195 СК України, ст.14, п.14.1.54е ПК України, не взяв до уваги доходи скаржника, одержані в період з 01 лютого 2014 року по 31 грудня 2017 року на підставі договору дарування грошових коштів, укладеним між ОСОБА_5 та його матір`ю ОСОБА_6 , згідно з яким мати дарувала грошові кошти протягом 01 лютого 2014 року по 31 грудня 2017 року рівними частинами по 500 грн щомісячно.
Крім того, державний виконавець залишив поза увагою ту обставину, що він з січня 2014 року по серпень 2015 року працював на посаді помічника адвоката та йому був нарахований дохід у розмірі 700 грн. З 01 лютого 2014 року він перебував у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Також вказував на те, що з 18 вересня 2015 року до 16 січня 2018 року він був адвокатом, проте доходу від здійснення адвокатської діяльності у нього не було. Єдиним джерелом його доходів були кошти, які щомісячно йому дарувала мати.
З 16 квітня 2018 року по квітень 2019 року він проходив навчання в Інституті спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України. З розміру отриманої стипендії ним сплачувались аліменти згідно з рішенням суду.
У період з 20 травня 2020 року по 01 грудня 2020 року він отримував допомогу по безробіттю в Чернівецькій міській філії Чернівецького обласного центру зайнятості, з якої бухгалтерією з нього утримували аліменти.
Вважає дії державного виконавця незаконними, оскільки відповідно до довідок про його доходи у 2019 році аліменти у розмірі ј частки від його заробітку без податків та внесків ним сплачувались, а тому заборгованості по аліментам у червні, липні та серпні 2019 року у нього немає.
Нарахування державним виконавцем аліментів у більшому розмірі ніж визначено виконавчим листом, без винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, з вказівкою про стягнення з боржника іншого розміру аліментів, ніж визначений у виконавчому листі, є незаконним та не узгоджується з Інструкцією №512/5.
Не погоджується із доводами державного виконавця про те, що у липні 2019 року ним було одержано дохід від матері у розмірі 23 500 грн, оскільки в липні 2019 року ним у дарунок жодні кошти не одержувались. Натомість, вказані кошти були йому подаровані з 01 лютого 2014 року по 31 грудня 2017 року рівними частинами по 500 грн щомісячно.
Оскаржуваний розрахунок є невірним і з тих підстав, що в ньому державний виконавець здійснює перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, не вирахувавши при цьому податки та внески із наданих показників середньомісячної номінальної зарплатні штатного працівника Чернівецької області.
Просив визнати незаконними дії державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби м.Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Хоміцької Д.І. щодо обчислення заборгованості зі сплати аліментів у розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 15 грудня 2020 року №87678 за період з листопада 2013 року по грудень 2020 року у сумі 36 426,02 грн. 
Зобов`язати державного виконавця повторно обчислити розмір заборгованості із сплати аліментів у період з листопада 2013 року до грудня 2020 року.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 червня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення скарги. 
Посилається на те, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою. 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що за період з 01 січня 2014 року по 31 січня 2014 року він працював на посаді помічника адвоката і йому був нарахований дохід в розмірі 700 грн. У розрахунку в колонці «Сума аліментів, яка підлягає стягненню має бути 175 грн, а не 619,25 грн, як вказує державний виконавець. Крім цього, у розрахунку в колонці «Розмір доходу/середня заробітна плата працівника для цієї місцевості» замість суми 700 грн відображена сума 2 477 грн.
За період з 01 лютого 2014 року по 31 грудня 2017 року боржник отримував дохід щомісячно у вигляді грошових коштів, які передавались дарувальником ОСОБА_6 та отримувались ним протягом 01 лютого 2014 року по 31 грудня 2017 року рівними частинами по 500 грн щомісячно. Тому у розрахунку в колонці «Сума аліментів, яка підлягає стягненню» має бути 125 грн.
В період з 16 квітня 2018 року по 16 квітня 2019 року він проходив навчання в Інституті спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України і ним сплачувались аліменти з розміру стипендії. Однак в розрахунку державний виконавець за цей період вказує суму заборгованості - 27 089,76 грн.
У період з 18 червня 2019 року по 04 травня 2020 року він працював в органах прокуратури Чернівецької та Донецької областей. У період з 20 травня 2020 року по 01 грудня 2020 року отримував допомогу по безробіттю в Чернівецькій міській філії Чернівецького обласного центру зайнятості.
Отже, у вказані періоди з нього утримувались аліменти в бухгалтерії вказаних державних установ і жодної заборгованості по аліментах немає.
Однак судом першої інстанції не були з`ясовані зазначені обставини та жодним чином не відображені у судовому рішенні.
Звертає увагу на те, що у розрахунку заборгованості у червні 2020 року державним виконавцем зазначена заборгованість в сумі 128,17 грн та серпні 2020 року – 450,28 грн, однак це не відповідає дійсності, оскільки згідно з довідкою, виданою Чернівецькою міською філією Чернівецького обласного Центру зайнятості, з нього утримано аліменти в червні 2020 року – 1 471,40 грн, а у серпні 2020 року – 2 197 грн.
Судом першої інстанції не було застосовано ч. 1 ст. 195 СК України у період отримання ним доходу, а саме, з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2017 рік. За цей період державний виконавець не взяв до уваги його доходи, а умисно визначив заборгованість за аліментами, виходячи з середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, а тому необхідно повторно здійснити розрахунок заборгованості за сплати аліментів станом на 01 грудня 2020 року, тобто на момент закінчення виконавчого провадження. 
На апеляційну скаргу відзив не надходив. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з помилковості доводів скаржника про те, що розрахунок заборгованості за аліментами, зроблений на підставі середньої заробітної плати працівника для відповідної місцевості в порядку ч. 2 ст. 196 СК України без вирахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору, є неправомірним, а заборгованість підлягає перерахунку.
В розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 87678 від 15 грудня 2020 року за кожен місяць в період з листопада 2013 року до лютий 2018 року державним виконавцем законно і обґрунтовано була врахована середньомісячна заробітна плата одного штатного працівника м. Чернівці у відповідності до щомісячної інформації, наданої Головним управлінням статистики у Чернівецькій області.
Державним виконавцем правомірно, за період з лютого 2018 року по квітень 2019 року, при визначенні розміру аліментів врахована як середня заробітна плата працівника для даної місцевості, з врахуванням отриманого доходу у ПП ОСОБА_7 , так і отриманої стипендії боржником в Інституті спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України.
Грошові кошти, одержані в подарунок, є доходом боржника, а тому державним виконавцем правомірно було їх включено до суми доходу, з якого обраховано розмір аліментів, що підлягав стягненню.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 22 грудня 2011 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку, починаючи з 24 жовтня 2011 року до досягнення ним повноліття.
22 грудня 2011 року видано виконавчий лист №2-2646/2011, який перебував на виконанні у Першому відділі ДВС у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
15 грудня 2020 року державним виконавцем Хоміцькою Д.І. складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з листопада 2013 року по листопад 2020 року, яким визначено, що станом на 30 листопада 2020 року заборгованість ОСОБА_5 зі сплати аліментів становить 36 426,02 грн.
Також з матеріалів виконавчого провадження № 30733222 стосовно ОСОБА_3 вбачається, що постановою державного виконавця Першого відділу ДВС у м.Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Хоміцькою Д.І. від 15 грудня 2020 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2646/2011, виданого 22 грудня 2011 року Шевченківським районним судом м. Чернівці, закінчено.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).
Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вимогами статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу порушено їхні права чи свободи.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року   (далі - Закон).
Відповідно до  статті 5 Закону  примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців), а згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою та третьою статті 71 Закону визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.
У випадку виникнення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), під час примусового виконання судового рішення державний виконавець обчислює розмір цієї заборгованості в порядку, передбаченому статтею 195 СК України.
За змістом статті 195 СК України  заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.
Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Отже, у випадку, коли платник аліментів не працює, розмір щомісячних платежів встановлюється за приписами статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» та частини другої статті 195 СК України, згідно з якими не передбачено зменшення суми середньомісячного заробітку у даній місцевості на суму податків, що зазвичай сплачуються із фактично отриманого доходу платника, як це встановлено для платників за приписами частини першої статті 70 цього Закону.
Відповідний висновок викладено в ухвалі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 659/988/18 (провадження № 61-6205ск19).
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 760/4569/18-ц (провадження № 61-45100сво18), відступаючи від висновку, викладеного у постанові від 07 травня 2018 року у справі № 640/537/14-ц (провадження № 61-15685св18), зробив висновок про те, що стаття 81 СК України та частина третя статті 181 СК України вказують на необхідність визначення розміру аліментів від частки доходу платника, а не його заробітку. Звуження ж змісту норм закону за допомогою положень підзаконних нормативно-правових актів є неприпустимим. При цьому Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, до поняття «заробіток» включає також і виплати, які заробітною платою не є, зокрема доходи від підприємницької діяльності, кооперативів тощо, що свідчить про більш широке тлумачення змісту поняття «заробіток», ніж виплати, які виплачуються в межах трудових правовідносин.
Крім того, відповідно до пункту 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, затвердженого Постановою КМУ від 26 лютого 1993 року, із змінами та доповненнями, утримання аліментів провадиться із суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. 
Вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів цього Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів.
Разом з тим, наведений висновок щодо переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, стосується випадків, коли особа працює та отримує реальний заробіток як дохід, з якого й розраховується розмір аліментів або заборгованості.
Однак у частині другій статті 195 ЦПК України чітко визначено: заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Поняття «середня заробітна плата для даної місцевості» є макроекономічним показником, який як і інші макроекономічні показники, збирається та складається Державною службою статистики України і використовується, у тому числі, при проведенні грошово-кредитної політики та аналізу фінансової стабільності. Макроекономічні показники розраховуються за допомогою системи національних рахунків як комплексу взаємопов`язаних балансових таблиць, показники яких призначені для визначення розміру доходу, споживання, накопичення і величини капітальних витрат. Середня заробітна плата для даної місцевості як макроекономічний показник обчислюється як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад, по підприємству, по галузі, по регіону). Розраховується виходячи із фонду оплати праці працівників (включаючи оплату праці сумісників), премій, винагород за підсумками роботи за рік та одноразових заохочень.
Сам розмір середньої заробітної плати як макроекономічний показник, який використовується, у тому числі, і в разі застосування частини другої статті 195 СК України, обраховується органами статистики України на підставі Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713. 
Інструкція містить основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об`єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників.
Інструкція не застосовується для визначення складових фонду оплати праці як бази (об`єкта) для нарахування внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, тобто для обрахування суми обов`язкових податків та зборів у разі отримання особами реального заробітку (доходу).
Стаття 6 Податкового кодексу України (далі - ПК України) визначає, що податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.
Збором (платою, внеском) є обов`язковий платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.
Відповідно до статті 22 ПК України об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку.
Отже, за змістом ПК України, об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є реальне майно та реальні дії з отримання доходів, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.
Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у цивільній справі № 759/1727/16.
Як встановлено судом, починаючи з листопада 2013 року і до 16 квітня 2018 року ОСОБА_5 не працював і аліменти по місцю роботи не стягувались, оскільки державному виконавцю за цей період не було надано роботодавцями звітів про здійснені відрахування та виплати аліментів із нарахованої заробітної плати чи самим боржником довідок від роботодавця про отриману заробітну плату і стягнуті аліменти, а інші відповідні і належні документи, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів, він також не надавав.
Отже, державним виконавцем на законних підставах враховувався розмір щомісячного доходу заявника, виходячи із середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості, з якого обчислювався розмір аліментів, які підлягали сплаті в цей період. При цьому державним виконавцем враховано суми аліментів, які в цей період були сплачені боржником відповідно до наданих ним квитанцій.
В розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 87678 від 15 грудня 2020 року за кожен місяць в період з листопада 2013 року по лютий 2018 року державним виконавцем законно і обґрунтовано була врахована середньомісячна заробітна плата одного штатного працівника м. Чернівці у відповідності до щомісячної інформації, наданої Головним управлінням статистики у Чернівецькій області.
За період з квітня 2018 року по квітень 2019 року, при визначенні розміру аліментів, врахована як середня заробітна плата працівника для даної місцевості, з врахуванням отриманого доходу у ПП ОСОБА_7 , так і отриманої стипендії боржником в Інституті спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України.
Крім того, на підставі уточнюючої довідки Інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України, в розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 червня 2020 року № 41032 розмір стипендії за цей період зазначено за вирахуванням податків і зборів, тобто в сумі відповідно 3 518,91 грн, 3 583,87 грн та 3 561,81 грн, що відповідає вимогам ч.1 ст.70 Закону України Про виконавче провадження».
Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Оскільки наведені вище обставини встановлені постановою Чернівецького апеляційного суду від 07 грудня 2020 року, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства такі обставини не підлягають доказуванню.
Доводи апелянта про те, що державним виконавцем неправомірно зазначено про одержання ним у липні 2019 року доходу у розмірі 23 500 грн на підставі договору дарування грошових коштів, є необґрунтованими, виходячи з наступного. 
З договору дарування грошових коштів від 02 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А.В., зареєстрованим в реєстрі №3179, вбачається, що ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 23 500 грн. Грошові кошти передавались дарувальником та отримувались обдаровуваним протягом 01 лютого 2014 року по 31 грудня 2017 року рівними частинами по 500 грн щомісяця.
Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що самі правовідносини щодо дарування цих коштів виникли лише в момент укладання даного цивільного договору, а відповідно і право власності на них виникло у скаржника у момент укладання цього договору. А тому державним виконавцем правомірно з цієї суми в липні 2019 року нараховано аліменти в розмірі 1/4 частки, що становить 5 875 грн. 
Згідно з частиною 1 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Статтею 70 Закону визначено, що розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до частини 4 статті 19 Закону сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
У пункті 3, 4 розділу 16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, визначено, що у разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.
З огляду на викладене, безпідставними є твердження ОСОБА_1 щодо неправомірності нарахування державним виконавцем у розрахунку заборгованості в колонці «Сума аліментів, яка підлягає стягненню, суми 619,25 грн замість 175 грн за період з 01 січня 2014 року по 31 січня 2014 року, оскільки звіту про отриману та нараховану заробітну плату за період, коли заявник працював помічником адвоката, державному виконавцю надано не було. Отже і законних підстав включати в оскаржуваний розрахунок зазначений період у державного виконавця не було.
Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, 20 серпня 2019 року Першим відділом державної виконавчої служби м. Чернівці на адресу прокуратури Чернівецької області надіслано постанову від 20 серпня 2019 року, винесену при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-2646 Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2011 року.
Відповідно до листа прокуратури Чернівецької області від 05 вересня 2019 року ОСОБА_5 звільнений з органів прокуратури Чернівецької області з 20 серпня 2019 року.
З довідки прокуратури Чернівецької області, яка міститься в матеріалах виконавчого провадження, вбачається, що ОСОБА_5 за період з 18 червня 2019 року по 20 серпня 2019 року нараховано заробітну плату за червень - 7 486,30 грн, липень – 13 867,84 грн, серпень - 8 823,13 грн.
Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, боржником самостійно 25 вересня 2019 року сплачено аліменти за цей період в загальній сумі 6 073,18 грн, а тому вказана сума відображена державним виконавцем в розрахунку заборгованості за вересень 2019 року.
Крім того, державним виконавцем враховано, що з 01 по 17 червня 2019 року заявник не працював, а тому розмір аліментів за цей період нараховано з середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Також у розрахунку заборгованості за липень 2019 року державним виконавцем визначений розмір аліментів з доходу від подарованих грошей за договором дарування від 02 липня 2019 року.
З огляду на викладене, доводи скаржника про незаконність дій державного виконавцем при нарахуванні заборгованості за вищезазначений період є безпідставними.
Слід звернути увагу на те, що  ОСОБА_5  звертався до Шевченківського районного суду м.Чернівці зі скаргою на дії державного виконавця та скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 10 лютого 2020 року і ухвалою цього суду від 17 червня 2020 року закрито провадження у справі у зв`язку з поданим заявником клопотанням про закриття провадження у скарзі відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки відсутній предмет скарги.
Щодо розбіжностей доходів ОСОБА_3 за період з 20 травня 2020 року по 31 грудня 2020 року, зазначених в довідках Чернівецької міської філії Державного центру зайнятості від 08 лютого 2021 року, 19 вересня 2021 року № 2132/24.07-21 з розрахунком заборгованості, слід зазначити, що, як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження, державним виконавцем розрахунок заборгованості обчислювався на підставі відомостей, отриманих із звітів про здійснені відрахування та виплати, наданих державній виконавчій службі Чернівецьким обласним центром зайнятості, що відповідає вимогам вищезазначеної Інструкції.
З огляду на викладене, безпідставними є доводи апелянта про неправомірність дій державного виконавця щодо визначення в розрахунку заборгованості у червні та у серпні 2020 року у розмірі відповідно 128,17 грн та 450,28 грн.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи з викладеного, оспорюваний розрахунок заборгованості по аліментам складено на підставі даних органів статистики щодо середньомісячної заробітної плати працівника для даної місцевості (за періоди, коли заявник доходів не одержував), та відомостей та документів, що відображають отримання боржником доходу та сплату ним аліментів, отриманих від боржника (за інші періоди - коли заявник одержував доходи), доказів на спростування наявного у виконавчому провадженні розрахунку заборгованості по аліментам заявник не надав.
Також слід зазначити, що за змістом абзацу 2 частини першої статті 40 Закону  виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Законом передбачена можливість відновлення виконавчого провадження. Так, згідно із частиною першою статті 41 Закону № 1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
Отже, наявність чинної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження унеможливлює як відкриття нового, так і відновлення виконавчого провадження. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у справі № 753/22579/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 914/4192/15, від 02 липня 2020 року у справі № 727/11251/19.
З огляду на викладене, оскільки виконавче провадження завершене, проводити будь-які дії по ньому, в тому числі і повторно обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів, у відповідності до вимог Закону, державний виконавець не може.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв`язку із чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 30 вересня 2021 року.

Головуючий                                                І.М. Литвинюк 

Судді:                                                        Н.К. Височанська 

А.І. Владичан