ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 листопада 2021 року           справа №200/14403/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Казначеєва Е.Г., Міронової Г.М., 
секретар судового засідання - Мирошниченко О.Л.
за участю: позивача -    ОСОБА_1 , 
представника позивача - Лещенко О.Д.
розглянув у відкритому  судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року  у справі  № 200/14403/19-а (головуючий І інстанції Загацька Т.В., повний текст складений у м. Слов`янську Донецької області)  за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - ГУНП в Донецькій області, відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за період часу з 07.11.2015 року по 31.12.2015 року, за 2018 рік, з 01.01.2019 року по 24.01.2019 року у загальній кількості 8,5 доби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 24.01.2019 року; стягнути грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки за період часу з 07.11.2015 року по 31.12.2015 року, за 2018 рік, з 01.01.2019 року по 24.01.2019 року у загальній кількості 8,5 доби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 24.01.2019 в сумі 4484,60 грн.; стягнути грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки за 2015, 2018, 2019 роки, кошти за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 24.01.2019 року станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення - 527,60 грн. та діб фактичної затримки.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10.08.2021 року у задоволені позову відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов через порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що позовні вимоги у цій справі не взаємопов`язані зі справою № 200/2973/19-а. Посилався на помилковість неврахування  судом висновків Верховного Суду в п. 29 постанови від 28.10.2020 року у справі № 200/12310/19-а, постанови суду апеляційної інстацнії від 16.03.2021 року у справі № 200/12310/19-а.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні.
Представником позивача подано відповідь на відзив, в якому просив задовольнити апеляційну скаргу.
Позивач, його представник в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги.
Представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, представника позивача, вивчив доводи апеляційної скарги, відзиву, відповіді на відзив, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Наказом ГУНП в Донецькій області № 32 о/с від 24.01.2019 року позивача звільнено зі служби в поліції на п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) (а.с. 26).
18.11.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою в порядку звернення громадян щодо надання інформації стосовно кількості днів невикористаної чергової відпустки за 2015-2019 роки та їх компенсацію при звільненні (т. 1 а.с. 13-14).
Листом ГУНП в Донецькій області № 291зі/12/01-2019 від 25.11.2019 року повідомило, що невикористана відпустка позивача за період з 07.11.2015 року до 31.12.2015 року складала 3 доби за фактично відпрацьований час. Згідно з обліками УКЗ ГУНП в Донецькій області під час проходження служби в Національній поліції України позивач. використав: чергову відпустку за 2016 рік у кількості 35 діб з 01.02.2017 року до 07.03.2017 року; частину чергової відпустки за 2017 рік у кількості 10 діб з 16.07.2017 року до 25.07.2017 року; частину чергової відпустки за 2017 рік у кількості 26 діб з 05.03.2018 року до 31.03.2018 року; продовження чергової відпустки, у зв`язку з перебуванням на лікарняному за 2017 рік у кількості 10 діб з 02.04.2018 року до 11.04.2018 року; чергову відпустку за 2018 рік у кількості 36 діб з 17.04.2018 року до 24.05.2018 року. Невикористана відпустка складала 1 добу за 2018 рік, чергова відпустка за 2016 рік - 35 діб; за 2017 рік - 36 діб; за 2018 рік - 37 діб. Компенсація за невикористану відпустку за 2018 рік у кількості 1 доби виплачена не була на підставі п.10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» та наказу МВС України від 06.04.2016 року № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», оскільки поліцейським, які звільняються, грошова компенсація виплачується за невикористану в році звільнення відпустку. Згідно з обліками УКЗ ГУНП в Донецькій області ОСОБА_1 відпустку за період часу 01.01.2019 року до 24.01.2019 року не використовував. Чергова відпустка ОСОБА_1 станом на 24.01.2019 року складала 0 діб за фактично відпрацьований час. В наказі про звільнення не було оголошено компенсацію, оскільки станом на 24.01.2019 року чергова відпустка за 2019 рік складала 0 діб за фактично відпрацьований час (а.с. 16).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі № 200/2973/19, залишеним без змін поставою Першого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2021 року позов ОСОБА_1  до ГУНП в Донецькій області, т.в.о. начальника полковника поліції ГУНП в Донецькій області Беседи С.М., третя особа на стороні позивача - Первинна професійна спілка «Правозахисники країни» - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ т.в.о. начальника ГУНП в Донецькій області Беседа С.М. № 32 о/с від 24.01.2019 року «По особовому складу», яким капітана поліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Лівобережного відділення поліції Центрального відділу поліції, звільнено з 24.01.2019 року, на підставі наказу ГУНП в Донецькій області № 187 від 24.01.2019 року за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Визнано протиправним та скасовано наказ т.в.о. начальника ГУНП в Донецькій області Беседи С.М. № 187 від 24.01.2019 року «Про порушення службової дисципліни окремими працівниками Лівобережного ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області та їх покарання», яким звільнено зі служби капітана поліції ОСОБА_1 за грубе порушення службової дисципліни. Зобов`язано ГУНП в Донецькій області поновити ОСОБА_1 на посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Лівобережного відділення поліції Центрального відділу поліції з 25.01.2019 року. Стягнуто з ГУНП в Донецькій області середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 25.01.2019 року станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення - 527,60 грн. та діб фактичного вимушеного прогулу в кількості 622 в сумі 328167,20 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. 
За ч.ч. 1, 3 статті 59 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно ст. 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За ст. 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 93 Закону № 580-VIII тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.
Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
За ч.ч. 7-11 ст. 93 Закону № 580-VIII чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.
Поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.
Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Згідно ч.ч. 1, 2 статті 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджені наказом МВС України №260 від 06.04.2016 року (далі - Порядок № 260), визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції (далі - здобувачі), закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - ЗВО).
За п. 3 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абзацами сьомим та восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. 
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Враховуючи таке правове регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України та особу не може бути позбавлено такого права. Законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року. Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення.
З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, посилався на те, що юридичний факт зазначений позивачем в якості підстави позову для виплати грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки припинив своє існування через скасування наказу про звільнення позивача, поновлення останнього на посаді судовим рішенням, яке набрало законної сили. Отже, відсутній факт припинення трудових відносин та відсутні підстави для стягнення грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки.
Такий висновок суду першої інстанції не погоджує апеляційний суд, з таких підстав.
Апеляційним судом враховано висновки Верховного Суду від 28.10.2020 року у справі № 200/12310/19-а.
За п. 29 вказаної постанови аналіз статей 116, 117 КЗпП України, а також наведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду дають підстави для висновку, що розгляд судом питання стягнення з роботодавця належних працівникові сум, що мали бути виплачені в день звільнення останнього, а також питання стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в разі порушення роботодавцем свого обов`язку розрахуватись з працівником в день його звільнення, ніяким чином не перебуває та не може перебувати у залежності від законності звільнення такого працівника та/або можливого подальшого його поновлення на посаді. Роботодавець має обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, а також несе відповідальність за невиконання цього обов`язку незалежно від інших обставин звільнення.
Таким чином, поновлення позивача на посаді на підставі судового рішення, не впливає на обов`язок повного розрахунку з працівником при звільненні.
За довідкою Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області від 12.08.2019 року № 538 середньоденний розмір грошового забезпечення позивача 527,60 грн. (т. 1 а.с. 27)
Отже, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача грошову компенсацію за невикористані 8,5 днів чергової відпустки в сумі 4484,60 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за період часу з 07.11.2015 року по 31.12.2015 року, за 2018 рік, з 01.01.2019 року по 24.01.2019 року у загальній кількості 8,5 доби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 24.01.2019 року; стягнення грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за період часу з 07.11.2015 року по 31.12.2015 року, за 2018 рік, з 01.01.2019 року по 24.01.2019 року у загальній кількості 8,5 доби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 24.01.2019 року в сумі 4484,60 грн.
Щодо стягнення грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За висновком Великої Палати Верховного Суду якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду в зазначеній у постанові підсумувала, що з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника  та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Ці висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Судом враховано висновки Верховного суду в постанові від 21.10.2021 року у справі № 640/14764/20.
За матеріалами справи позивачу не виплачено компенсацію за невикористані дні чергової відпустки в сумі 4484,60 грн.
Таким чином, наявні підстави для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 КЗпП України.
Суд при визначенні розміру відшкодування позивачу за час затримки розрахунку  бере до уваги розмір несплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, а також те, що фінансування відповідача здійснюється з державного бюджету.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16.
Враховуючи встановлені обставини, принципи законності та справедливості, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1000 грн., оскільки така сума є співмірною з урахуванням розміру суми компенсації та частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно з середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, внаслідок чого рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року  у справі  № 200/14403/19-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів - скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за період часу з 07.11.2015 року по 31.12.2015 року, за 2018 рік, з 01.01.2019 року по 24.01.2019 року у загальній кількості 8,5 доби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 24.01.2019 року.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки за період часу з 07.11.2015 року по 31.12.2015 року, за 2018 рік, з 01.01.2019 року по 24.01.2019 року у загальній кількості 8,5 доби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 24.01.2019 року в сумі 4484,60 грн.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1000 (тисяча гривень 00 копійок).
Повний текст постанови складений 15 листопада 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                             І.В. Геращенко
            Судді:                                                                                              Е.Г. Казначеєв
                                                                                                                     Г.М. Міронова