ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року 
м. Київ
справа №640/5182/20
адміністративне провадження № К/9901/23085/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №640/5182/20
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-транспортна компанія «Столиця-сервіс»
до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонька Миколи Миколайович
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «Сетам», Філія у місті Києві та Київській області Державного підприємства «Сетам», Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Контрактова», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос»,
про визнання протиправними дій, скасування постанови, зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-транспортна компанія «Столиця-сервіс»
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року  (головуюча суддя: Епель О.В., судді: Кузьменко В.В., Степанюк А.Г.).
УСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгово-транспортна компанія «Столиця-сервіс» (далі також - «ТОВ «ТТК «Столиця-Сервіс») пред`явило позов до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонька Миколи Миколайовича, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просило:
1) визнати дії відповідача неправомірними;
2) скасувати постанову про опис та арешт майна боржника, винесену відповідачем 25 лютого 2020 року;.
3) зобов`язати відповідача повернути позивачу наступне майно:
3.1) вантажний бетонорозмішувач КАМАЗ 53229 АБС7ДА, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_14, видане УДАІ ГУ МВС України в місті Києві 13 жовтня 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі/кузова НОМЕР_2 ;
3.2) вантажний бетонорозмішувач КАМАЗ 53229 69361, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_15, видане УДАІ МВС України в місті Києві 23 січня 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі/кузова НОМЕР_4 , НОМЕР_5 ;
3.3) вантажний бетонорозмішувач КАМАЗ 53229 АБС7ДА, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_16, видане ВРЕР-8 УДАІ в місті Києві 20 травня 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_6 , номер шасі/кузова НОМЕР_7 ;
3.4) вантажний бетонорозмішувач КАМАЗ 53229 69361, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_17, видане УДАІ ГУ МВС України в місті Києві 23 січня 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_8 , номер шасі/кузова НОМЕР_9 , НОМЕР_10 ;
3.5) вантажний бетонорозмішувач КАМАЗ 581453-014, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_11 , видане УДАІ ГУ МВС України в місті Києві 16 лютого 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_12 , номер шасі/кузова НОМЕР_13 , НОМЕР_18.
Позивач покликається на протиправність дій і рішення приватного виконавця, вчинених (прийнятих) ним у межах виконавчого провадження №58041036 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва у справі №910/23377/19 про стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Контрактова» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Транс Сервіс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» заборгованості у розмірі: 2000000 грн.
Так, позивач зазначає, що 25 лютого 2020 року приватний виконавець описав та арештував майно (вантажні бетонорозмішувачі), що належить боржнику у виконавчому провадженні №58041036 - Товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Контрактова». Одночасно з цим позивач зауважує, що він не є учасником цього виконавчого провадження.
Також позивач покликається на те, що 24 вересня 2013 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Контрактова» був укладений договір найму-продажу транспортних засобів №001, у відповідності до якого зазначені транспортні засоби були передані ТОВ «ТТК «Столиця-Сервіс» у тимчасове користування з подальшим набуттям права власності на них. 
Водночас позивач стверджує, що на момент пред`явлення позову він виконав усі зобов`язання за договором найму-продажу транспортних засобів від 24 вересня 2013 року №001, а відтак набув право власності на транспортні засоби, однак позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на них у зв`язку з накладенням арешту та вилученням цього майна приватним виконавцем Солоньком М.М. на підставі постанови від 25 лютого 2020 року у межах виконавчого провадження №58041036.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києві від 18 травня 2020 року позов задоволено частково:
1) скасовано постанову приватного виконавця про опис та арешт майна (коштів) боржника у частині описаних та арештованих транспортних засобів;
2) зобов`язано приватного виконавця повернути ТОВ «ТТК «Столиця-Сервіс», у частині описаних та арештованих транспортних засобів, п`ять вантажних бетонорозмішувачів;
3) у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що цей спір належить вирішувати за правилами адміністративного судочинства.
Місцевий суд мотивував своє рішення тим, що транспортні засоби, на які було накладено арешт оскаржуваною постановою, перебувають у власності ТОВ «ТТК «Столиця-Сервіс», оскільки між ним й ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» було укладено договір найму-оренди цих транспортних засобів з наступним переходом їх у власність позивача і позивач повністю сплатив кошти вказаній компанії за вказаним договором.
Водночас суд першої інстанції зауважив, що матеріали справи не містять відомостей і доказів стосовно задоволення вимог заставодержателя ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» у правовідносинах з ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» шляхом звернення стягнення на заставлене майно (ці ж транспортні засоби), а тому, за висновками суду, ТОВ «Фінансова компанії «Геліос» не має прав на таке майно.
З огляду на це суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування постанови приватного виконавця про опис та арешт майна боржника, оскільки таким рішенням накладено арешт на майно, яке не належить боржнику у виконавчому провадженні №58041036, що свідчить про невідповідність оскаржуваної постанови вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Також суд зазначив, що спірне майно має бути повернуто ТОВ «ТТК «Столиця-Сервіс» внаслідок скасування спірної постанови приватного виконавця.
Не погодившись із цим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» (далі також - ТОВ «ФК «Геліос») оскаржило його в апеляційному порядку.
11 серпня 2020 року Шостий апеляційний адміністративний суд виніс постанову, якою задовольнив апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Геліос», скасував рішення суду першої інстанції та закрив провадження у справі, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи порушив правила предметної юрисдикції, регламентовані статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - «КАС України»), а також приписи статті 287 цього Кодексу й норми Закону України «Про виконавче провадження».
Так, суд апеляційної інстанції зауважив, що між ТОВ «ТТК «Столиця-Сервіс» і ТОВ «ФК «Геліос» існує спір про право на майно (транспортні засоби), щодо якого приватним виконавцем винесено спірну постанову від 25 лютого 2020 року. Також це майно  є предметом договірних правовідносин, які фактично були розглянуті судом першої інстанції при вирішенні цього спору.
Тому апеляційний суд дійшов висновку, що у цій справі спір не має ознак публічно-правового, оскільки стосується порушеного майнового права позивача та майнових прав інших осіб.
Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що оскаржувані позивачем дії й рішення приватного виконавця вчинені і прийняті у межах виконавчого провадження, яке відкрито на підставі виконавчого документа, що виданий Господарським судом міста Києва, а тому відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 287 КАС України вони підлягають оскарженню до того суду, який видав виконавчий документ.
З огляду на це суд апеляційної інстанції констатував, що спір не підсудний адміністративному суду, а повинен вирішуватися у порядку господарського судочинства Господарським судом міста Києва.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву
У вересні 2020 року ТОВ «ТТК «Столиця-Сервіс» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
В обґрунтування касаційної скарги скаржник покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Так, скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції застосував статті 19, 287 КАС України та частину першу статті 74  Закону України «Про виконавче провадження» без урахування висновків щодо їхнього застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 5 червня 2019 року у справі №917/2267/14, від 30 травня 2018 року у справі №815/2255/16, від 27 березня 2019 у справі №823/359/18.
Скаржник зазначає, що у вказаних постановах Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що розгляд подібних спорів віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Відповідач і треті особи - Державне підприємство «Сетам», Філія у місті Києві та Київській області Державного підприємства «Сетам», ТОВ «ФК «Геліос» - відзивів на касаційну скаргу не подали, копії ухвали про відкриття касаційного провадження отримали 8 й 9 жовтня 2020 року.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Контрактова» (далі  - «ТОВ «ЛК «Контрактова») теж не подало відзиву на касаційну скаргу. Копія ухвали про відкриття касаційного провадження двічі надсилалася товариству на адресу його місцезнаходження, однак поштові відправлення повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній».
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
26 грудня 2011 року Публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» та ТОВ «ЛК «Контрактова» уклали договір застави рухомого майна №116-3, предметом забезпечення якого є транспортні засоби.
24 вересня 2013 року ТОВ «ТТК «Столиця-Сервіс» і ТОВ «ЛК «Контрактова» уклали договір найму-продажу транспортних засобів №001, у відповідності до якого ТОВ «ТТК «Столиця-Сервіс» були передані транспортні засоби у тимчасове користування з подальшим набуття права власності на них.
Транспортні засоби, які ТОВ «ЛК «Контрактова» передала ТОВ «ТТК «Столиця-Сервіс» за договором найму-продажу транспортних засобів №001 від 24 вересня 2013 року, включені до переліку майна, яке передано у заставу Публічному акціонерному товариству «Діамантбанк» за договором від 26 грудня 2011 року №116-3.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18 квітня 2018 року у справі №910/23377/17 на користь Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» стягнуто заборгованість у розмірі: 2000000 грн з ТОВ «Буд-Транс Сервіс» і ТОВ «ЛК «Контрактова» як солідарних боржників.
На підставі цього рішення господарського суду 10 січня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. відкрив і здійснює виконавче провадження №58041036.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 5 грудня 2019 року у справі №910/23377/17 задоволено заяву ТОВ «ФК «Геліос» про заміну позивача його процесуальним правонаступником та замінено Публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» на ТОВ «ФК «Геліос».
25 лютого 2020 року у межах зазначеного виконавчого провадження приватний виконавець Солонько М.М. виніс постанову про опис та арешт наступного майна боржника:
1) вантажний бетонорозмішувач КАМАЗ 53229 АБС7ДА, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_14, видане УДАІ ГУ МВС України в місті Києві 13 жовтня 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі/кузова НОМЕР_2 ;
2) вантажний бетонорозмішувач КАМАЗ 53229 69361, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_15, видане УДАІ МВС України в місті Києві 23 січня 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі/кузова НОМЕР_4 , НОМЕР_5 ;
3) вантажний бетонорозмішувач КАМАЗ 53229 АБС7ДА, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_16, видане ВРЕР-8 УДАІ в місті Києві 20 травня 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_6 , номер шасі/кузова НОМЕР_7 ;
4) вантажний бетонорозмішувач КАМАЗ 53229 69361, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_17, видане УДАІ ГУ МВС України в місті Києві 23 січня 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_8 , номер шасі/кузова НОМЕР_9 , НОМЕР_10 ;
5) вантажний бетонорозмішувач КАМАЗ 581453-014, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_11 , видане УДАІ ГУ МВС України в місті Києві 16 лютого 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_12 , номер шасі/кузова НОМЕР_13 , НОМЕР_18.
Вказане майно було передано на зберігання Державному підприємству «Сетам» в особі приймальника Філії у місті Києві та Київській області Державного підприємства «Сетам».
На переконання приватного виконавця це майно належить боржнику, тобто ТОВ «ЛК «Контрактова».
ТОВ «ТТК «Столиця-Сервіс» вважаючи, що вказане майно належить саме йому на праві власності, але це право порушено діями і рішенням приватного виконавця щодо опису й арешту майна, звернулося до суду з цим позовом.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА
Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі також - «ГПК України») юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Пункт 6 частини першої статті 20 ГПК України також установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці
Згідно з частиною першою статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами
Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина перша стаття 327 цього Кодексу).
Відповідно до статті 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Частиною першою статті 340 цього Кодексу встановлено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Водночас завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України).
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пунктів  1, 2 частини першої статті 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
За змістом статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Відповідно до частин першої та другої статті 59 цього Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 
У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
IV. ОЦІНКА СУДУ
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про їхню необґрунтованість з огляду на таке.
Спірними питаннями у розглядуваній справі є правомірність дій і рішення приватного виконавця, вчинених і прийнятих у виконавчому провадженні №58041036 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва у справі №910/23377/17 про стягнення на користь ТОВ «ФК «Геліос» з ТОВ «ЛК «Контрактова» і  ТОВ «Буд-Транс Сервіс» як солідарних боржників заборгованості у розмірі: 2000000 грн.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цей спір не підсудний адміністративному суду, а повинен вирішуватися у порядку господарського судочинства, оскільки спір не має ознак публічно-правового, позаяк стосується порушеного майнового права позивача та майнових прав інших осіб.
Водночас як на додатковий аргумент в обґрунтування свого рішення апеляційний суд зазначив, що оскаржувані позивачем дії й рішення приватного виконавця вчинені і прийняті у межах виконавчого провадження, яке відкрито на підставі виконавчого документа, що виданий Господарським судом міста Києва, а тому відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 287 КАС України вони підлягають оскарженню саме до того суду, яким було видано виконавчий лист.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що цю справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Так, за змістом наведених раніше положень КАС України висновується, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №823/811/1.
Зі змісту позовних вимог та установлених судами обставин справи вбачається, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом, вказував на порушення його прав у сфері публічно-правових відносин. 
Проте обґрунтовуючи протиправність оскаржуваних дій і рішення відповідача, позивач заперечує право власності боржника на майно (п`ять вантажних бетонорозмішувачів), яке було описане, арештоване й вилучене приватним виконавцем 25 лютого 2020 року у виконавчому провадженні №58041036.
Одночасно з цим позивач стверджує, що право власності на вказані транспортні засоби має бути зареєстроване за ним у зв`язку з виконанням умов договору найму-продажу транспортних засобів №001 від 24 вересня 2013 року, однак опис, арешт й вилучення цього майна перешкоджає йому здійснити перереєстрацію права власності.
Отже, позивач, зазначаючи про протиправність дій і рішення приватного виконавця при описі, арешті й вилученні майна, фактично доводить те, що це майно належить йому, а не боржникові і, як наслідок, відсутність у виконавця права на задоволення інтересів стягувача за рахунок звернення стягнення на це майно.
Відтак предметом спору є не лише протиправність дій і рішення приватного виконавця стосовно проведення опису й арешту майна боржника, а й правомірність належності цього майна боржнику. 
Водночас частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» установлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 
Наведене свідчить про те, що спірні правовідносини стосуються питання набуття позивачем права власності на майно, що потребує встановлення судом обставин і правових підстав переходу права власності від боржника до позивача та у кінцевому результаті передбачає надання відповіді на питання про обґрунтованість вимог позивача стосовно визнання за ним права власності на п`ять вантажних бетонорозмішувачів, які були описані й арештовані приватним виконавцем. Проте це виходить за межі компетенції адміністративних судів.
Зрештою якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, що мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №823/811/17).
Тому враховуючи суть спірних правовідносин і суб`єктний склад сторін у справі, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що цей спір не є публічно-правовим і не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, а має приватноправовий характер, оскільки існує спір про право. 
Наведене виключає можливість розгляду цієї справу за правилами адміністративного судочинства, а спір має вирішуватись у порядку, визначеному ГПК України.
Висновок суду апеляційної інстанції про непоширення на цю справу юрисдикції адміністративного суду, а відтак і про наявність підстав для закриття провадження у справі, ґрунтується на правильному застосуванні норма матеріального та процесуального права. 
У цьому контексті також необхідно зауважити, що спір про визнання права власності й зняття арешту з транспортних засобів, які описані й арештовані приватним виконавцем, був предметом судового розгляду у рамках господарської справи №910/3425/20 й 21 травня 2021 року Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду ухвалив остаточне рішення у зазначеній справі.
Крім цього, не знайшли підтвердження доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду щодо юрисдикції спорів про оскарження рішення, дії чи бездіяльності приватного виконавця особою, яка не є стороною виконавчого провадження.
Дійсно, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що оскільки ГПК України не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця особами, які не є сторонами такого виконавчого провадження, то відповідно до частини першої статті 287 КАС України такі спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. 
Подібний правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №823/359/18 (провадження № 1470апп18) та від 5 червня 2019 року у справі №917/2267/14 (провадження №12-32гс19).
Водночас необхідно зауважити, що ці висновки зроблені за суттєво інакших фактичних обставин справи, позаяк у них був відсутній спір про право. 
Однак у справі, яка розглядається, визначальною обставиною є наявність саме спору про право. 
Суд апеляційної інстанції правильно визначив, що цей спір має приватноправовий характер. 
Саме ця відмінність у фактичних обставинах впливає на релевантність висновків Великої Палати Верховного Суду, на які покликається скаржник, і свідчить про те, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними до тих, з яких виник спір у цій справі.
Зрештою помилкове покликання суду апеляційної інстанції на те, що спори про оскарження рішень, дій чи бездіяльності приватного виконавця особою, яка не є стороною виконавчого провадження, не відносяться до юрисдикції адміністративних судів, саме по собі не призвело до неправильного вирішення справи, тому з цих мотивів судове рішення не може бути скасоване.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про непідвідомчість цієї справи адміністративному суду, позаяк спір має приватноправовий характер. Доводи скаржника не спростовують цього висновку і не дають підстав для скасування чи зміни рішення, яке оскаржується.
Згідно з правилами статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Зважаючи на викладене, касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а судове рішення, яке оскаржуються, - без змін.
З огляду на результат розгляду справи судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-транспортна компанія «Столиця-сервіс» залишити без задоволення.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

…………………………………

……………………………………

……………………………………
Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді          Верховного Суду