ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

24 листопада 2021 року 	м.Дніпро	справа № 280/2805/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 червня  2021 року у справі № 280/2805/21 (суддя Артоуз О.О., повний текст рішення складено 11.06.2021р.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Запорізькій області (правонаступником є Головне управління ДПС у Запорізькій області, код ЄДРПОУ ВП: 44118663) від 19.03.2021 № Ф-14382-13.
В обґрунтування позову позивач посилався на те, що починаючи з 2016 року по теперішній час позивач працює в Республіці Польщі, де роботодавцем за нього сплачуються всі податки та збори за польським законодавством. Підприємницькою діяльністю не займається, а отже спірна вимога винесена безпідставно та необґрунтовано.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Зазначає, що судом не прийнято до уваги висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховним Судом. Вказує, що підприємство, на якому позивач працював у Польщі, «INTER- LOGISTIC Robert Krzyskow» сплачувало всі належні податки і збори, передбачені польським законодавством, а тому, він не зобов`язаний сплачувати податки і збори, передбачені українським податковим законодавством.
Відповідачем подано письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача. У відзиві відповідач стверджує, що погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає, що суд повно встановив обставини справи та дав належну оцінку доказам, що подавалися обома сторонами. На думку відповідача відсутні підстави для скасування законного рішення суду першої інстанції.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) згідно реєстраційної та облікової картки платника податків перебуває на обліку як фізична особа - підприємець з 24.10.2005 (номер державної реєстрації 2 103 000 0000 01459), 17.09.2020 здійснено державну реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням.
Згідно інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) по коду класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування, та осіб які проводять незалежну професійну діяльність) за період з 01.01.2017  нараховано ЄСВ у сумі 29 293, 44 грн. в тому числі:
09.02.2018 р. в сумі 8 448,00 грн. за 2017 рік;
19.04.2018 р. в сумі 2 457,18 грн. за І кв. 2018 року;
19.07.2018 р. в сумі 2 457,18 грн. за II кв. 2018 року;
19.10.2018 р. в сумі 2 457,18 грн. за III кв. 2018року;
21.01.2019 р. в сумі 2 457,18 грн. за IV кв. 2018 року;
19.04.2019 р. в сумі 2 457,18 грн. за І кв. 2019 року;
19.07.2019 р. в сумі 2 457,18 грн. за II кв. 2019 року;
21.10.2019 р. в сумі 2 457,18 грн. за III кв. 2019 року;
20.01.2020 р. в 2 754,18 грн. за IV кв. 2019 року;
21.04.2020р. в сумі 2078,12 грн. за січень-лютий 2020 року.
На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів ГУ ДПС у Запорізькій області сформовано вимогу про сплату боргу від 19.03.2021 № Ф-14382-13.
Позивач, вважаючи вимогу протиправною та незаконною, звернувся до суду з позовом про її скасування.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.
Предметом спору у цій справі є правомірність визначення позивачеві як фізичній особі-підприємцю обов`язку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за відсутності здійснення ним підприємницької діяльності та з огляду на те, що позивач протягом 2017-2020 років був найманим працівником на території Республіки Польща.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пунктів 2, 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Водночас, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір цього внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.
Судом встановлено, що позивач дійсно був з 24.10.2005 по 17.09.2020 зареєстрований як фізична особа-підприємець, перебував на обліку в органах ДПС, однак підприємницьку діяльність не проводив, доходи від такої діяльності не отримував.
В обґрунтування неправомірності прийнятої вимоги зазначає, в квітні 2016 році з дозволом на працевлаштування в Республіці Польща зі строком його дії до 01.01.2017 отриманим підприємством PKS „RATRANS", розташованим за адресою: 26600 м. Радом, вул. 1905 року, 49, виїхав до Республіки Польща де працевлаштувався водієм вантажного автомобіля в зазначеному підприємстві PKS „RATRANS". В жовтні 2016 році змінив місце роботи та на підставі строкового трудового договору в один рік працевлаштувався на роботу водієм вантажного автомобіля на підприємство „INTER- LOGISTIC Robert Krzyskow", розташоване за адресою: 74320 м. Барлінек, вул. Матейка, 23. 28.12.2016  отримав черговий дозвіл типу А № 4085/2016 на працевлаштування іноземця на території Республіки Польща, виданий Західнопоморським воєводою на запит підприємства-роботодавця: „INTER-LOGISTIC Robert Krzyskow", з терміном дії з 01.01.2017 до 01.01.2018., де продовжував працювати водієм вантажного автомобіля на підприємстві „INTER- LOGISTIC Robert Krzyskow. 28.09.2017 отримав новий дозвіл типу А № 6697/2017 на працевлаштування іноземця на території Республіки Польща, виданий Західнопоморським воєводою, з терміном дії з 02.01.2018 до 01.01.2019, за яким 14.10.2017 уклав вже безстроковий трудовий договір з підприємством „INTER- LOGISTIC Robert Krzyskow ". На зазначеному підприємстві він працює дотепер постійно водієм міжнародних вантажних перевезень за безстроковим трудовим договором. 13.09.2018 йому була видана KARTA POBYTU серії НОМЕР_2 зі строком дії з 13.09.2018 до 13.10.2020. Таким чином, станом на 01.01.2017 за безстроковим трудовим договором позивач постійно працював і працює водієм міжнародних вантажних перевезень, де відповідно до польського законодавства утримуються податки та збори.
Колегія суддів зазначає, що в даному випадку факт працевлаштування позивача в Республіці Польща не впливає на його обов`язок як платника єдиного соціального внеску, оскільки роботодавці в Республіці Польща не є роботодавцями в розумінні Закону № 2464-VI, відповідно, позивач не вважається застрахованою особою, за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок. 
Так, частина 5 статті 9 Закону № 2464-VI, встановлює, що сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь).
Наведені норми в сукупності з іншими нормами ст.9 та ст.10 Закону № 2464-VI передбачають для певного кола осіб, в тому числі осіб, які працюють або постійно проживають за межами України, можливість добровільної сплати єдиного внеску на підставі договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Як вбачається з матеріалів справи, такий договір позивачем в установленому ст.10 Закону № 2464-VI порядку не укладався.
Також матеріалами справи не підтверджено реалізацію права позивача на участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування згідно ч.9 ст.10 вказаного Закону, а саме: відповідно до договорів про добровільну участь, укладених центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, з такими підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними).
За встановлених у справі обставин позивач як фізична особа-підприємець у визначених контролюючим органом періодах 2017-2020 років був зобов`язаний сплачувати єдиний внесок незалежно від того, чи отримує він дохід від такої діяльності чи ні.
Встановлено, що позивач сплату єдиного внеску за визначений контролюючим органом період не здійснював.
Відповідно до визначення у п.1 ч.1 ст.6 Закону № 2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відтак наявність недоїмки і відсутність доказів сплати єдиного внеску свідчить про законність дій контролюючого органу щодо формування та направлення спірної вимоги на суму боргу 29 293,44 грн.
Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що відповідач діяв в межах наданих йому повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, відтак, немає підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 червня  2021 року                        у справі № 280/2805/21 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак