ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року 
м. Київ
справа № 520/751/21
адміністративне провадження № К/9901/21433/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мацедонської В.Е.
суддів: Данилевич Н.А., Радишевської О.Р., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції
касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни
на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2021 року (головуючий суддя - Ральченко І.М., судді: Катунов В.В., Бершов Г.Є.)
у справі № 520/751/21
за позовом ОСОБА_1 
до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни про визнання протиправною та скасування постанови, 
у с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни (далі - відповідач), в якому просила суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни від 22 вересня 2020 року № 63108694 про відкриття виконавчого провадження. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана постанова є протиправною, оскільки приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяна Леонідівна порушила вимоги   статті 24 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження", адже виконавчий документ прийнятий до виконання не за місцем проживання ОСОБА_1 та не за місцем знаходження її майна. 
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.  
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що  позивач має на території міста Києва майно - грошові кошти, які є на рахунку в банку, розташованому у місті Києві. Наявність у позивачки банківського рахунку й грошових коштів на ньому свідчить про наявність у неї майна за тією самою адресою, за якою зареєстровано банківську установу (чи іншу фінансову установу) як юридичну особу, з якою ця особа/боржник перебуває у договірних відносинах і в якій має відкриті банківські рахунки.  У зв`язку з цим суд першої інстанцій дійшов висновку, що оскаржувана постанова відповідача є правомірною. 
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2021 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року скасовано та прийнято нове, яким задоволено позов.
Скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни від 22 вересня 2020 року № 63108694 про відкриття виконавчого провадження.
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що приватним виконавцем при відкритті виконавчого провадження було порушено вимоги, визначені частиною другою   статті 25 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"   та частиною другою   статті 24 Закону України "Про виконавче провадження", та, як наслідок, протиправно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 22 вересня 2020 року № 63108694. 
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що, не зважаючи на наявність майна позивача (грошових коштів на рахунку у банку) в межах виконавчого округу відповідача, з урахуванням малозначності такого майна (50 коп.), вказана обставина не може бути врахована та впливати на визначення підвідомчості виконання рішення за критерієм місцезнаходження майна, оскільки зазначене майно є маловартним, мізерним та не може мати будь-якого істотного впливу на виконання виконавчого напису нотаріуса, що розглядається в цій справі.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів (заперечень)
У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2021 року скасувати та залишити без змін рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року.
Касаційна скарга мотивована відсутністю правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування    статті 24 Закону України «Про виконавче провадження»    та вирішення питання про відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження за місцем знаходження майна боржника після внесення змін до пункту 3 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень Наказом Міністерства юстиції № 1825/5 від 01.06.2020 року, відповідно до яких приватний виконавець має правові підстави для відкриття виконавчого провадження за місцем знаходження майна боржника на підставі документа, який підтверджує, що майно боржника перебуває в межах виконавчого округу приватного виконавця.
Крім того, приватним виконавцем Павелків Т.Л. було проаналізовано судову практику в Єдиному реєстрі судових рішень із аналогічним предметом спору та виявлено судові рішення із різним трактуванням судами законодавства, що регулює порядок відкриття виконавчого провадження та відсутності єдиної позиції щодо цього предмету спору. На підтвердження вищевказаного зазначає рішення судів апеляційної інстанції у справах № 280/3071/20, № 160/3508/20, № 340/3793/20, ухвалених на користь боржника щодо неможливості відкриття виконавчого провадження за місцем знаходження майна боржника, на підставі документу, який підтверджує, що таке майно знаходиться у межах виконавчого округу приватного виконавця, та рішення у справах № 400/3414/20, № 420/1348/20, № 280/6607/20, ухвалених на користь приватних виконавців, у яких суди дійшли висновку, що відкритий рахунок у банку та наявні на такому рахунку грошові кошти є достатньою підставою для відкриття виконавчого провадження за місцем знаходження майна .
Позивачка подала відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти задоволення касаційної скарги та просить постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
На обґрунтування відзиву ОСОБА_1 указує про те, що вона ніколи не проживала в м. Києві та не має там майна. Крім того, позивачка працює в Комунальному некомерційному підприємстві  «Дергачівська центральна районна лікарня» Дергачівської районної ради, яка розташована за адресою: вул. 1 Травня, 4 м. Дергачі, Дергачівський район, Харківська область.
Також позивачка зазначила, що тільки матеріальні цінності, майно, кошти можуть бути об`єктом стягнення, а не рахунки у банку, отже, наявність у боржника банківських рахунків не є тотожнім наявному у боржника майна у такому банку.
Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2021 року відкрито провадження за касаційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2021 року з підстав, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме на пункт 3 частини четвертої    статті 328 КАС України відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування    статті 24 Закону України «Про виконавче провадження»    та вирішення питання про відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження за місцем знаходження майна боржника після внесення змін до пункту 3 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень наказом Міністерства юстиції України №1825/5 від 01.06.2020, відповідно до яких приватний виконавець має правові підстави для відкриття виконавчого провадження за місцем знаходження майна боржника на підставі документа, який підтверджує, що майно боржника перебуває в межах виконавчого округу приватного виконавця.
Ухвалою від 27 жовтня 2021 року розгляд справи призначено в попередньому судовому засіданні на 28 жовтня  2021 року.
ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданої Виконавчим комітетом Дергачівської міської ради Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 11 лютого 2018 року по теперішній час.
05 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №4165, згідно з яким звернуто стягнення з ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , яка є боржником за кредитним договором №200189794 від 01 березня 2019 року, укладеним нею з ПАТ «Банк Форвард», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», юридична адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського,105. Загальна сума, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард», складає 40671,53 грн.
На підставі заяви Акціонерного товариства «Банк Форвард» про примусове виконання виконавчого напису №4165 від 05 вересня 2020 року, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павелків Т.В. 22 вересня 2020 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №63108694, з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. №4165 від 05 вересня 2020 року.
Боржником у виконавчому провадженні №63108694 визначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 .
Стягувачем у виконавчому провадженні №63108694 визначено Акціонерне товариство «Банк Форвард», адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 105. 
Водночас виконавче провадження приватним виконавцем було відкрито за інформацією АТ "Банк Форвард" про знаходження майна боржника (грошових коштів) на рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ "Банк Форвард", який розташований за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 105.
До заяви про відкриття виконавчого провадження стягувачем надано довідку АТ «Банк Форвард» від 17 вересня 2020 року з підтвердженням про наявність у позивачки рахунку у банку у валюті України з наявним залишком власних коштів, а також виписку із особових рахунків за період з 14 вересня 2020 року по 22 вересня 2020 року, з якої убачається облік за дебетом рахунку 0,50 грн.
Не погоджуючись з указаною постановою, позивачка звернулася до суду  з відповідним позовом.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)
          Конституція України 
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02 червня 2016 року (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі- Закон № 1404-VIII)  

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII  виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Частиною першою статті 4 Закону № 1404-VIII визначено вимоги до виконавчого документа, зокрема, у виконавчому документі зазначаються адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб).

Пунктом 10 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Частинами першою, другою статті 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім винятків, установлених цією частиною.

Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною п`ятою статті 18 Закону № 1404-VIII під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних.
 
Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 1404-VIII сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 24 Закону № 1404-VIII виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

За частиною п`ятою статті 24 Закону № 1404-VIII у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.

Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.

Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.

Частиною першою статті 28 Закону № 1404-VIII встановлено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Закон України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1403-VIII)

Статтею 3 Закону № 1403-VIII визначено, що завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
За змістом частини першої статті 4 Закону № 1403-VIII діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: 1) верховенства права; 2) законності; 3) незалежності; 4) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 5) обов`язковості виконання рішень; 6)     диспозитивності; 7) гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; 8) розумності строків виконавчого провадження; 9)     співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону № 1403-VIII державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність. 

Статтею 16 Закону № 1403-VIII визначено, що приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин першої, другої і шостої статті 25 Закону № 1403-VIII виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя. Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Вимоги до форми і змісту заяви про примусове виконання рішення визначені у частинах  другій-четвертій статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», а також у пункті 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженій наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року ( далі - Інструкція).

Пунктом 3 розділу ІІІ Інструкції визначено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.
У заяві про примусове виконання рішення зазначаються такі відомості:
- назва і дата видачі виконавчого документа;
- прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові стягувача;
- дата народження та адреса місця проживання чи перебування стягувача;
- реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) стягувача;
- номер телефону стягувача;
- спосіб перерахування стягнутих з боржника грошових сум (у разі виконання рішення про стягнення коштів);
- реквізити рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності).
У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо).
У заяві про примусове виконання виконавчого документа, виданого у формі електронного документа, зазначаються такі відомості:
найменування органу державної виконавчої служби або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові приватного виконавця до якого подається заява.
Згідно з пунктом 10 розділу ІІІ Інструкції місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону.
За текстом статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-III (далі Закон № 2121-III): банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків; банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку; кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.
Відповідно до частини першої статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
Відповідно до частин першої, другої статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.
За текстом частини першої-третьої статті 1067 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.
Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.
Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами.
IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Приписами частини першої   статті 341 КАС України   визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною другою   статті 341 КАС України   суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2021 року касаційне провадження у цій справі відкрито з метою перевірки доводів касаційної скарги, яка подана на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» в контексті вирішення питання про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем за місцем знаходження майна боржника після внесення змін до пункту 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень наказом Міністерства юстиції України №1825/5 від 01 червня 2020 року.
Аналізуючи наведені положення законодавства у зіставленні з фактичними обставинами цієї справи і доводами сторін, колегія суддів хотіла б зауважити передусім таке.
Банківський рахунок і грошові кошти є різними правовими категоріями, які не слід ототожнювати. «Майном» (у цивільно-правовому значенні) можуть бути грошові кошти, а не банківський рахунок. В цій справі мова йде про те, чи міг приватний виконавець, виконавчим округом якого є місто Київ, приймати до примусового виконання виконавчий документ (виконавчий напис нотаріуса), за яким боржник (у цій справі - ОСОБА_1 ), має у банку відкритий картковий рахунок, на якому (на дату звернення із заявою про примусове виконання рішення) були кошти, а сам банк як юридична особа (ним у цій справі є АТ «Банк Форвард», який водночас є стягувачем у виконавчому провадженні), тобто, по суті, будівля, в якій розміщена ця фінансова установа (юридична особа), знаходиться у місті Києві (вул. Саксаганського, 105). Проте зареєстрованим місцем проживання боржника є АДРЕСА_1 . 
З довідки, виданої КП «Дергачівська центральна районна лікарня» Дергачівської районної ради, убачається, що позивачка працює на посаді медичної сестри стаціонару (палатна) терапевтичного відділення №1 КНП «Дергачівської ЦРЛ» Дергачівської районної ради з 27 липня 2006 року по теперішній час (наказ №70 від 27.07.2006), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 .
Отже, на думку колегії суддів, для правильного вирішення цього спору потрібно зосередитися не стільки на правовому режимі банківського рахунка й наявних на ньому коштів, а змістити акцент на категорію «місцезнаходження» коштів (на банківському рахунку) як «майна», тобто відповісти на запитання про те, чи можна стверджувати про наявність у божника такого «майна» за адресою будівлі банку, у якому відкрито банківський рахунок, і, якщо так, пов`язувати це із наявністю майна на території виконавчого округу як умови для прийняття приватним виконавцем до виконання виконавчого документа у розумінні частини другої статті 24 Закону № 1404-VIII.
Саме наявність у позивачки коштів на банківському рахунку (в сумі 0,50 коп) у банку, місцезнаходженням якого є місто Київ, була підставою для того, щоб приватний виконавець, виконавчим округом якого теж є місто Київ, прийняв виконавчий документ до виконання та виніс спірну постанову про відкриття виконавчого провадження.
Під час підготовки справи до касаційного розгляду колегія суддів з`ясувала, що за схожих фактичних обставин Верховний Суд уже висловив позицію щодо застосування частини другої статті 24 Закону № 1404-VIII через призму наведених вище положень пункту 3 розділу ІІІ Інструкції №  512/5. Також, 31 серпня 2021 року Верховний Суд ухвалив (у порядку адміністративного судочинства) постанову у справі №  420/10502/20 за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Т. Л., за участю третьої особи - АТ «Банк Форвард», про визнання протиправною і скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.
Фактичні обставини тієї справи є схожими з тими, які встановлено у цій справі, судові рішення у якій є предметом касаційного перегляду, а однією із підстав для касаційного оскарження судового рішення суду апеляційної інстанції у справі №420/10502/20 теж зазначено пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, тобто відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 24 Закону № 1404-VIII у площині вирішення питання про відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження за місцем знаходження майна боржника з урахуванням пункту 3 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 (яким цю Інструкцію було доповнено згідно з наказом Міністерства юстиції № 1825/5 від 01 червня 2020 року), відповідно до якого приватний виконавець має правові підстави для відкриття виконавчого провадження за місцем знаходження майна боржника на підставі документа, який підтверджує, що майно боржника перебуває в межах виконавчого округу приватного виконавця.
Зважаючи на наведене, можемо констатувати, що межі касаційного перегляду постанови суду апеляційної інстанції від 10 березня 2021 року у справі №  420/10502/20 збігаються із тими, які, у розумінні статті 341 КАС України, випливають також з підстав для касаційного оскарження, заявлених у цій справі (№520/751/21).
Щодо фактичних обставин справи №420/10502/20, то, виходячи зі змісту судових рішень у вказаній справі, стило констатуємо таке: спірну постанову приватний виконавець (відповідач у справі), виконавчим округом якого є місто Київ, виніс на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса про стягнення з особи (позивачки у справі) на користь банку (АТ «Банк Форвард») кредитної заборгованості на суму 17078,12 грн. До приватного виконавця (відповідача у тій справі) звернувся саме банк, на користь якого видано цей виконавчий напис, і з яким особа укладала кредитний договір (за яким і виникла вказана заборгованість), з вимогою відкрити виконавче провадження за місцезнаходженням майна боржника, а саме: грошових коштів. Приватний виконавець прийняв до виконання згаданий виконавчий напис на тій підставі, що (відповідно до наданої тим самим банком довідки) особа/боржник (позивачка у тій справі) має грошові кошти на рахунку, відкритому в АТ «Банк Форвард», який зареєстрований (і знаходиться) за адресою: вул.  Саксаганського, 105, м. Київ.
Отже на думку приватного виконавця і стягувача, особа/боржник має на території міста Києва майно - грошові кошти, які є на рахунку в банку, розташованого у місті Києві. Іншими словами, наявність в особи/боржника банківського рахунку й грошових коштів на ньому свідчить про наявність в цієї особи/боржника майна за тією самою адресою, за якою зареєстровано банківську установу (чи іншу фінансову установу) як юридичну особу, з якою ця особа/боржник перебуває у договірних відносинах і в якій має відкриті банківські рахунки. Спираючись на наведені мотиви, приватний виконавець, виконавчим округом якого є місто Київ, дійшов висновку, що наданий йому виконавчий документ (виконавчий напис) може бути прийнятий до примусового виконання за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника (яким відповідач і стягувач вважають місто Київ), що, на його думку, цілком узгоджується з приписами частини другої статті 24 Закону № 1404-VIII, у поєднанні з пунктом 3 розділу ІІІ Інструкції № 512/5.
Зважаючи на фактичні обставини справи № 420/10502/20, предмет спору, суб`єктний склад спірних правовідносин, їхню суть, характер і нормативно-правове регулювання, колегія суддів вирішила, що правовий висновок, який висловив Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2021 року за наслідками касаційного розгляду тієї справи, є застосовним при вирішенні цієї справи також і за описаної ситуації колегія суддів повинна його враховувати.
Отож Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2021 року у справі №  420/10502/20 дійшов такого висновку: «<…> Банківський рахунок це власність банку, інструмент для фінансових операцій клієнта. Тому якщо на такому рахунку відсутні кошти - він не може слугувати підставою для стягнення заборгованості саме за місцем реєстрації банку.
Тому наявність у боржника відкритого кредитного банківського рахунку, без власних коштів боржника, не є його майном у такому банку.
Гроші банку на кредитних рахунках не можна ототожнювати із власними коштами божника.
При цьому наявність банківського рахунку в місті Києві не гарантує, що на цьому рахунку є грошові кошти, зокрема, у розмірі 0,88 грн, які належать боржнику, а не банку.
Сама по собі наявність карткового рахунку, відкритого для обліку поточної заборгованості позивача по кредитній угоді не свідчить про наявність у боржника майна у вигляді власних грошових коштів на території м. Києва.
При цьому, майном на яке може бути звернено стягнення є, зокрема, кошти, а не рахунки в банку. Відтак, наявність у боржника банківських рахунків не свідчить про наявність у боржника майна в такому банку та не є таким майном.
<…>
Колегія суддів дійшла висновку, що наявність рахунку у банку, місцезнаходження якого зареєстровано у м. Києві, не є тотожним місцезнаходженню майна боржника.
При цьому, за висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 25 червня 2021 року у справі № 905/2214/14-908/5734/14, у виконавця є підстави для відкриття виконавчого провадження за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника лише за наявності документального підтвердження відомостей про наявність такого майна у межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця. Зокрема відомостей про відкриті на ім`я боржника рахунки в банках або інших фінансових установах, розташованих в межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або у межах виконавчого округу приватного виконавця. Сама лише констатація стягувачем у заяві про примусове виконання рішення про наявність у боржника певних рахунків у банківських та / або фінансових установах, розташованих в межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або у межах виконавчого округу приватного виконавця, за відсутності доданих до заяви доказів у підтвердження цих обставин, не є достатньою підставою для відкриття виконавчого провадження за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника.
Таким чином, твердження відповідача про те, що виконавчий документ прийнято ним до виконання за місцезнаходженням майна боржника не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому є безпідставними».
Резюмуючи викладене, колегія суддів зазначає, що за встановлених обставин справи і правового регулювання спірних правовідносин відповісти на поставлене скаржником запитання, вказане як підстава для касаційного оскарження судових рішень у цій справі, стисло можна так: наявність в особи/боржника банківського рахунку у банку (й грошових коштів на ньому), місцезнаходженням якого є місто Київ, не доводить, що ця особа/боржник має майно на території цього виконавчого округу.
Тож, якщо приватний виконавець, виконавчим округом якого є місто Київ, (відповідач) прийняв до примусового виконання виконавчий документ тільки на цій підставі, винесена ним постанова про відкриття виконавчого провадження є необґрунтованою та підлягає скасуванню.
У силу частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4 - 7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Зважаючи на те, що судове рішення суду апеляційної інстанції, яке переглядаються у рамках цього касаційного провадження, узгоджуються із правозастосовним висновком Верховного Суду, висловленим у постанові від 31  серпня 2021 року №420/10502/20, і спір по суті у цій справі теж вирішено правильно, колегія суддів, спираючись на викладені вище мотиви, дійшла висновку, що у вимірі встановлених фактичних обставин немає підстав повторно висловлювати правову позицію щодо застосування положень частини другої статті 24 Закону №  1404-VIII через призму пункту 3 розділу ІІІ Інструкції № 512/5, як і для відступу від уже висловленого судом касаційної інстанції підходу до застосування указаних норм за подібної правової ситуації.  
Доводи, які містяться в касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду апеляційної інстанції та встановлених ним обставин не спростовують і не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
V. Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд касаційної інстанції не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями   341,   343, 349, 350, 355,   356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни залишити без задоволення.
Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2021 року залишити без змін.
Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач:                                                                        В.Е. Мацедонська
Судді:                                                                                      Н.А. Данилевич
                                                                                          О.Р. Радишевська