22-ц/804/2306/21 
                                                                                221/735/21 
                                               
Єдиний унікальний номер 221/735/21
Номер провадження 22-ц/804/2306/21 

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ
30 вересня  2021 року                                                                                       м. Маріуполь 

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді Мальцевої Є.Є.,  суддів Баркова В.М., Биліни Т.І., 
секретар судового засідання –  Целовальник К.А., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач  -  ОСОБА_2 , 
відповідач  - ОСОБА_3 , 
відповідач - ОСОБА_4 , 
відповідач - ОСОБА_5 ,
третя особа –військово-цивільна адміністрація міста Волноваха Волноваського району Донецької області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду  Донецької області від 29 червня 2021 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа військово-цивільна адміністрація міста Волноваха Волноваського району Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

                                                         В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що доводи мотивує тим, що вона разом з чоловіком ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 . 18.09.1996 року у вказаній квартирі був зареєстрований їх син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована їх донька ОСОБА_3 разом зі своїм сином – онуком позивача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована її донька – онука позивача - ОСОБА_4 .. У вересні 2012 року син ОСОБА_2 виїхав з квартири та до теперішнього часу не проживає. У травні 2013 року донька ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_6 виїхали з квартира та до цього часу не проживають. Онука ОСОБА_4 у вказаній квартирі була лише зареєстрована, але не проживала взагалі. Через реєстрацію відповідачів позивач не може в повній мірі реалізувати своє право на вільне володіння, користування та розпорядження вказаним житлом. Тому просила визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Волноваського районного суду  Донецької області від 29 червня 2021 року в задоволенні  позову  ОСОБА_1   відмовлено. 

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Волноваського районного суду  Донецької області від 29 червня 2021 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити заявлені ОСОБА_1 вимоги.
В обґрунтування скарги зазначила, що висновки суду, що до матеріалів справи не долучено жодного належного  та допустимого доказу про те, що відповідачі дійсно не проживають у вказаній квартирі без поважних причин понад один рік, є передчасними та не відповідають обставинам справи. У позовній заяві позивачем вказано, що дані обставини підтверджуються  письмовими поясненнями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які додано до позовної заяви, але суд не взяв їх до уваги та не надав їм правової оцінки. Якщо у суду виникли сумніви щодо достовірності  письмових пояснень вказаних  свідків, то він мав можливість викликати їх в судове засідання та допитати у відповідності з вимогами ЦПК. Позивач не мала можливості  заявити клопотання про виклик зазначених свідків, оскільки суд жодного разу не повідомив її про розгляд справи. 
ОСОБА_1 також зазначила, що не мала можливості надати акт  обстеження квартири  на предмет непроживання  в ній відповідачів та надати висновок органу опіки та піклування про доцільність визнання неповнолітніх дітей  такими, що втратили право користування  житлом, оскільки такий акт  складається депутатом  місцевої ради, а висновок  - органом опіки та піклування місцевої ради, тоді як в м.Волноваха відсутні органи  місцевого самоврядування, діє Військово-цивільна адміністрація, яка не має таких  повноважень. 
Тому належними та допустимими доказами в такому випадку є лише пояснення свідків, допитати яких суд не надав позивачу можливості.
Крім того, суд не врахував й інші надані позивачем письмові докази, не надав їй належної правової оцінки.
Висновок суду про відсутність у відповідачів іншого житла або місця реєстрації в іншій квартирі є передчасним.

Відповідачі до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені шляхом надіслання рекомендованої кореспонденції, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Донецького апеляційного суду.

Від Волноваської міської військово- цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності третьої особи, зазначено, що третя особа заперечує проти задоволення апеляційної скарги, просить  рішення Волноваського районного суду Донецької області від 29 червня 2021 року залишити без змін.  

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.08.1996 року  власниками  квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Згідно з довідкою військово-цивільної адміністрації м.Волноваха №110 від 02.02.2021 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .  За даною адресою зареєстровані: син ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 , онука ОСОБА_4 , онук ОСОБА_10 . 

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції  суд першої інстанції виходив з того, що підстава, на якій місце проживання неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_6 реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалось, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах.   Також суд зазначив, що  з урахуванням відсутності висновку органу опіки та піклування про доцільність визнання неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування зазначеним житлом та відсутності доказів того, що діти з матір`ю мають інше житло або місце реєстрації в іншій квартирі, факт не проживання неповнолітніми ОСОБА_4 , ОСОБА_6 у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки вони в силу свого віку та обставин, які склалися, не можуть самі проживати у ній, а тому відсутні передумови для позбавлення їх права на житло шляхом визнання їх такими, що втратили право користування цим житлом.
Також суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням відсутності належних та допустимих доказів непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_11 у вказаній квартирі без поважних причин понад одного року, суд вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
В апеляційному суді позивач ОСОБА_12 не наполягала на оскарженні рішення в частині відмови в визнанні такими, що втратили право користування  спірним жилим приміщенням, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,  ОСОБА_15 , оскільки вони 28.08.2021 року добровільно знялися з реєстрації за адресою позивача, що підтверджується наданими довідками. Тому просила переглянути рішення тільки в частині відмови у задоволенні позову стосовно ОСОБА_16 ..                
Звертаючись до суду, позивач як підставу своїх вимог вказувала статтю 150 ЖК України, статтю 405 ЦК України. 
Як зазначено статтею 150 ЖК, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно з ч.3 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до положень процесуального кодексу України, кожна сторона у справі має обов`язок довести свої вимоги належними та допустимими доказами. 
Отже, згідно з усталеною судовою практикою,  у випадку оспорювання права на проживання у приміщенні суду необхідно надати  акт про не проживання осіб  в  спірній квартирі певний  час, про відсутність їх особистих речей. Акт повинні підписати не менше ніж троє оосіб, цей акт має бути складений і посвідчений особою, яка має такі повноваження.
Як вбачається зі справи, на підтвердження факту непроживання відповідачів  у спірному приміщенні позивач надала письмові пояснення   ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в яких зазначено, що  вони є мешканцями будинку АДРЕСА_2   і підтверджують, що ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 не проживають в кв. АДРЕСА_3 з травня 2013 року, а ОСОБА_17 з вересня 2007 року (а.с. 17). При цьому в позовній заяві позивач вказує, що ОСОБА_2 не проживає в її квартирі з 2012 року. 
Належним чином оформленого документу про непроживання відповідачів за адресою позивача суду не надано.  Твердження позивача про те, що жодна організація не погодилася скласти такий акт, який би містив необхідні відомості, нічим не підтверджені. Акт про непроживання складається комісійно, уповноваженою особою, в акті повинні бути вказані свідки, які мають бути допитані судом для перевірки  обставин, на які посилається позивач. 
Отже, встановити з матеріалів справи всі складові, необхідні для з`ясування поважності причин відсутності відповідачів понад рік у спірному приміщенні, неможливо. 
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Здійснюючи правосуддя, суд в цивільному процесі захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). 
Частинами 3,4 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
При цьому відповідно до положень статті  13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Виходячи з основних положень цивільного судочинства, неможливо погодитися із доводами апеляційної скарги про те, що суд всупереч закону не повідомив позивача  про розгляд справи, що позбавило її можливості заявити про надання додаткових доказів. Колегією суддів встановлено, що в позовній заяві   міститься заява ОСОБА_1 про розгляд справи у її відсутність. Також в позовній заяві не міститься жодних клопотань про допит свідків в суді або витребування доказів, які позивач не має змоги надати суду самостійно, в тому числі про зобов`язання перевірити факт непроживання відповідачів за спірною адресою  - саме таким чином позивачем використано право на розпорядження своїми процесуальними правами на власний розсуд (стаття 175 ЦПК України). 
Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 долучила копії документів, які не були подані до суду першої інстанції, причин неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, не зазначила.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції не приймає подані разом з апеляційною скаргою докази та не надає їм правової оцінки.
З тих же підстав колегією суддів відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідка в апеляційному суді, про якого  не було заявлено в суді першої інстанції. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.
Обставини, на які посилається  позивач у скарзі, були предметом перевірки суду, їм надана відповідна мотивована правова оцінка. Твердження позивача в апеляційній скарзі зводяться до незгоди із висновками суду щодо застосування норм матеріального права, однак змістом оскарженого рішення не підтверджуються, обставин, встановлених судом, не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають, тому в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367,  374, 375,  381-384 ЦПК України, суд    

                                                        П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну   скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення. 
Рішення Волноваського районного суду  Донецької області від 29 червня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений 01 жовтня 2021 року. 

Судді                                                                                                 Є.Є. Мальцева

В.М. Барков 

          Т.І. Биліна