ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 грудня 2021 року           справа №200/954/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Компанієць І.Д., Сіваченка І.В., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року № 200/954/21-а (головуючий суддя І інстанції – Голошивець І.О.), складене у повному обсязі 22 червня 2021 року у м. Слов`янськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про скасування повідомлення від 23 жовтня 2020 року № N-16382-20, - 

                                                       ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства освіти і науки України про скасування повідомлення від 23 жовтня 2020 року № N-16382-20 про відмову у визнанні в Україні іноземного документу про освіту. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року відмолено у задоволені позовних вимог.
Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1  (через свого представника) подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначила, що Ростовський державний університет шляхів сполучення, зараховуючи позивача до складу екстернів для проходження державної підсумкової атестації, виконав вимоги ст. 5 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання.
Представники сторін в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити, а рішення суду першої інстанції – скасувати, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , громадянка України, що підтверджує паспорт № НОМЕР_1 ((РНОКПП: НОМЕР_2 ).
ОСОБА_1 здобула повну загальну середню освіту у 2012 році в навчальному закладі, розташованому у м. Сіверську, Артемівського району Донецької області.
ОСОБА_3 була зарахована до «Ростовского государственного университета путей сообщения» до складу екстернів для проходження державної підсумкової атестації за спеціальністю «23.05.03 Подвижной состав железных дорог» за очною формою навчання (наказ від 27.04.2017 № 2445с). 
В подальшому ОСОБА_3 була відрахована у зв`язку з закінченням університету (наказ 30.06.2017 № 3887с), та їй був виданий диплом спеціаліста від 30.06.2017 № НОМЕР_3 з присвоєнням кваліфікації «інженер путей сообщения».
12.06.2020 позивач звернулась за здійсненням процедури визнання іноземної кваліфікації до Міністерства освіти і науки України, для проведення процедури визнання документа про освіту: диплома спеціаліста від 30.06.2017 № НОМЕР_3 , виданого «Ростовським державним университетом шляхів сполучення» м. Ростов-на-Дону (Російська Федерація) на і`м’я ОСОБА_3 .
У відповідь на запит відповідача, листом від 07.08.2020 № 27/4834 Ростовський державний університет шляхів сполучення (м. Ростов-на-Дону, Російська Федерація) повідомив, що ОСОБА_3 була зарахована до Ростовського державного університету шляхів сполучення до складу екстернів для проходження державної підсумкової атестації за спеціальністю «23.05.03 Подвижной состав железных дорог» за очною формою навчання (наказ від 27.04.2017 р№ 2445с).
Відповідач направив запит до Головного державного експертного центру оцінки освіти Російської Федерації від 16.07.2020 № 20.4.2-ND-5415-20/NZ-9222-20/С щодо підтвердження факту видачі документа про освіту, факту навчання власника освітнього документа, з проханням повідомити період навчання та на підставі яких документів про навчання було зараховано на навчання ОСОБА_3 до Ростовського державного університету шляхів сполучення (м. Ростов-на-Дону, Російська Федерація).
Листом від 15.10.2020 р. № 193-10  Головного державного експертного центру оцінки освіти Російської Федерації було повідомлено про направлення копії листа Ростовського державного університету шляхів сполучення від 21.09.2020 № 27/6107 із зазначенням запитуваної інформації.
Із зазначеного листа від 21.09.2020 № 27/6107 вбачається, що ОСОБА_3 була зарахована до «Ростовського державного університету шляхів сполучення» до складу екстернів для проходження державної підсумкової атестації на підставі наданих документів: академічної довідки № 343/2 «ГОО ВПО «Донецкий институт железнодорожного транспорта»  від 20.04.2017 реєстраційний номер 343; атестату про повну загальну середню освіту № НОМЕР_4 від 12.05.2012, виданим Сіверською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 1 Артемівського району, Донецької області.
Міністерством освіти і науки України на підставі висновку про результати процедури визнання в Україні іноземного документа про освіту, було прийнято рішення про відмову у визнанні диплома спеціаліста від 30.06.2017 № НОМЕР_5 виданого на ім`я ОСОБА_4 «Ростовського державного університету шляхів сполучення» (м. Ростов-на-Дону, Російська Федерація), яке було оформлено у вигляді повідомлення щодо результатів процедури визнання в Україні іноземного документу про освіту від 23.10.2020 № 16382-20.
Вважаючи дії Міністерства освіти і науки України щодо відмови у визнанні диплома спеціаліста позивача протиправними, ОСОБА_1  звернулась до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав. 
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відмова відповідача у визнанні диплома спеціаліста  є правомірною.
Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог повністю, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Закон України «Про освіту» регулює суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти.
Відповідно до ч. 3 ст. 82 Закону України «Про освіту» центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки проводить роботу, пов`язану із встановленням еквівалентності атестатів і дипломів міжнародним визнанням навчальних курсів, кваліфікацій, вчених звань і наукових ступенів, крім випадків, передбачених спеціальними законами.
Закон України «Про вищу освіту» встановлює основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з закладами вищої освіти на принципах автономії закладів вищої освіти, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях.
Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про вищу освіту» центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки затверджує за погодженням із Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти порядок визнання здобутих в іноземних закладах вищої освіти ступенів вищої освіти та наукових ступенів і проводить процедуру їх визнання, крім випадків, передбачених цим Законом.
Процедура визнання в Україні здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти визначена Порядком визнання здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти, затвердженим наказом Міністерства освіти і науки України від 05.05.2015 № 504 (далі - Порядок).          Відповідно до п. 2 розділу VI Порядку, рішення про відмову у визнанні поданого Документа приймається у разі, якщо: 1) документи видані освітніми установами, які не є офіційно визнаними в системі освіти держави, в якій вони функціонують; 2) документи видані філіями освітніх установ, якщо такі філії не є офіційно визнаними в системі освіти держави, на території якої вони провадять освітню діяльність цієї філії, якщо це передбачено законодавством іноземної країни;  3) документи не містять інформації про здобуття їх власником ступеня вищої освіти, фахову спеціалізацію або професійну перепідготовку, а також про періоди навчання, за якими йому надаються академічні та/або професійні права (продовження навчання та/або працевлаштування за фахом); 4) документи неправомірно видані освітньою установою іншої держави; 5) документи не є автентичними; 6) документи видані за результатами навчання за період, що становить менше ніж один академічний рік навчання; 7) документи видані за результатами навчання, під час якого загальна набрана кількість навчальних кредитів становить менше ніж 30 кредитів Європейської кредитної транспортно-накопичувальної системи (ЄКТС) (або їх еквіваленту кількість академічних годин); 8) документи не відповідають офіційно затвердженому стандарту оформлення документів про освіту, якщо такий стандарт прийнятий у державі, в якій функціонує освітня установа; 9) документи видані в результаті навчання за Програмою, яка не може бути співвіднесена з жодним ступенем вищої освіти, фаховою спеціалізацію, напрямом підготовки (спеціальності, кваліфікації) системи освіти України; 10) документи не визнаються в державі, якій належить освітня установа; 11) документи не містять повної інформації щодо змісту навчальної програми, що унеможливлює встановлення еквівалентності присвоєних за цими документами ступеню вищої освіти, фахової спеціалізації або професійної перепідготовки у системі освіти України; 12) встановлено, що документ про освіту одержаний на підставі неавтентичного документа про попередню освіту; 13) встановлено, що документ про освіту одержаний на підставі документа про попередню освіту, який не надавав його власнику відповідних академічних прав (якщо інше не передбачено законодавством країни походження документа про освіту).
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позовних вимог, виходив з того, що визнання документа про вищу освіту, здобуту за кордоном, можливе у разі відповідності такого документу Порядку визнання здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти, затвердженим наказом Міністерства освіти і науки України від 05.05.2015 № 504.
Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Для визнання освітніх документів, виданих закладами освіти Російської Федерації, застосовується Угода між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання (зі змінами та доповненнями) (далі - Угода).
Статтею 13 Угоди встановлено, що ця Угода розповсюджується на документи державного зразка про освіту і вчені звання, що видаються на території держав Сторін, а також на документи державного зразка, що видаються установами освіти кожної із Сторін, що розташовані на території інших держав.
Відповідно до ст. 5 Угоди, академічна довідка, що видається вищими навчальними закладами України I і II рівнів акредитації та документ про освіту, який відображає обсяг і зміст отриманої освіти, що видається в Російській Федерації особам, які вступили на навчання по професійно-навчальним програмам середньої професійної освіти, але не завершили з різних причин повний курс навчання, дають право продовжувати навчання у вищих навчальних закладах України I і II рівнів акредитації і середніх спеціальних навчальних закладах Російської Федерації.
При цьому, згідно із положеннями ст. 8 Угоди, диплом про одержання не менш ніж 5-річної вищої освіти очної форми навчання, що видається вищими навчальними закладами України III та IV рівнів акредитації, і свідчить про присвоєння випускнику відповідної кваліфікації спеціаліста, і диплом про вищу професійну освіту, що видається вищими навчальними закладами Російської Федерації, і свідчить про присудження випускнику кваліфікації спеціаліста, визнаються на території України і Російської Федерації еквівалентними при продовженні освіти, у тому числі в аспірантурі, і при влаштуванні на роботу відповідно до вказаних у них спеціальності і кваліфікації.
Відповідно до Конституції України та Закону України «Про міжнародні договори України» норми міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, слід застосовувати у внутрішньому правопорядку України в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж передбачені законом України, повинні застосовуватися правила міжнародного договору. Це твердження ґрунтується на ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 р., учасницею якої є Україна: «…учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору». 
Відповідно, державні органи й органи місцевого самоврядування не мають права звузити чи скасувати своїми нормативно-правовими актами будь-які зобов`язання, що містяться в чинному міжнародному договорі. Тому, якщо нормативно-правовий акт, прийнятий після надання Верховною Радою України згоди на обов`язковість міжнародного договору, встановлює інші правила, ніж передбачені в міжнародному договорі, слід застосовувати правила, передбачені цим договором. З дати надання Верховною Радою України згоди на обов`язковість міжнародного договору не можуть застосовуватися норми внутрішньодержавних нормативно-правових актів (за винятком норм конституційних актів), що суперечать нормам цього договору.
Відтак, до спірних правовідносин слід застосовувати саме вимоги Угода між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання.
Як вбачається з матеріалів справи, Ростовський державний університет шляхів сполучення, зараховуючи позивача до складу екстернів для проходження державної підсумкової атестації, виконав вимоги ст. 5 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання.
На стадії процедури визнання в Україні іноземного документа про освіту – Диплому спеціаліста – академічна довідка , яка надає право продовжувати навчання у закладах освіти вищих навчальних закладах України ІІІ і VI рівнів акредитації і у вищих навчальних закладах Російської Федерації взагалі не є документом, який може бути підставою для визнання/невизнання документу про освіту, оскільки цю академічну довідку вже визнала держава Російська Федерація, коли зараховувала позивача до складу екстернів свого вищого навчального закладу і надала права позивачу продовжувати навчання, закінчити навчання та отримати вищу освіту з наданням відповідного диплому.
Відтак, посилання відповідача на вищевказану академічну довідку, як підставу для прийняття повідомлення про відмову у визнанні іноземного документу є протиправним.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок прийняття відповідачем протиправного повідомлення про відмову у визнанні документу про освіту, тому порушене право позивача підлягає відновленню, а позовні вимоги – задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є  неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції – скасувати, оскільки суд неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.  
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Враховуючи те, що позовна заява та апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань понесені позивачем витрати у розмірі 2 270,00 грн. (908,00 грн. + 1362 грн.)
Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року № 200/954/21-а - скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позовні вимоги адвоката Погорєлової Лідії Олегівни до Міністерства освіти і науки України про скасування повідомлення від 23 жовтня 2020 року № N-16382-20 – задовольнити.
Скасувати повідомлення Міністерства освіти і науки України від 23 жовтня 2020 року № N-16382-20 щодо результату процедури визнання в Україні іноземного документа про освіту.
Зобов`язати Міністерство освіти і науки України визнати документ про освіту – Диплом спеціаліста НОМЕР_5 , виданого 30 червня 2017 року Ростовським державним університетом шляхів сполучення та видати ОСОБА_1 Свідоцтво про визнання іноземного освітнього документа.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства освіти і науки України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на сплату судового збору у розмірі 2 270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп).
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення  складено 13 грудня 2021 року.

        Судді                                                                                         А.В. Гайдар 
                                                                                                       І.Д. Компанієць
                                                                                                     І.В. Сіваченко