ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4364/19                                                                      Головуючий у І інстанції - Чудак О.М.,
                                                                                                                              Суддя-доповідач - Губська Л.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  25 жовтня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
          Головуючого судді:                                                            Губської Л.В., 
          суддів:                                                                                Епель О.В., Карпушової О.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з даним позовом, в якому просили:
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови, оформленої листом від 31.07.2019 №13-12/13053, у наданні публічної інформації на інформаційний запит від 27.07.2019;
- зобов`язати відповідача надати повну, точну та достовірну інформацію на запит на отримання публічної інформації від 27.07.2019, а саме: чи має Одеська міська рада (код ЄДРПОУ: 26597691) відкриті депозитні рахунки у казначействі? Вказати суму коштів на кожному такому депозитному рахунку;
- зобов`язання відповідача в 30-денний строк з моменту набрання постановою суду першої інстанції законної сили подати до суду звіт про виконання судового рішення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відмова відповідача надати запитувану інформацію суперечить вимогам законодавства та порушує їх права на отримання публічної інформації.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2021 року адміністративний позов задоволено.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що інформація щодо казначейського обслуговування бюджетних коштів Одеської міської ради не є банківською таємницею, а тому відмова у наданні такої інформації є необґрунтованою. Крім того, відповідачем не застосовано до запитуваної інформації «трискладовий тест» та не наведено обґрунтування того, що розголошення такої інформації може завдати шкоди особі, суспільству і державі.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду  скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені адміністративного позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що Порядком відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 22.06.2012 №758, передбачено типовий Договір про здійснення розрахунково-касового обслуговування та процедура відкриття рахунків в органах Казначейства та пунктом 2.3.10 цього Договору визначено, що орган Казначейства зобов`язується гарантувати таємницю інформації за рахунком клієнта, тобто без клієнта довідки третім особам з питань інформації за рахунками може бути надані лише у випадках передбачених законом. Апелянт зазначає, що рахунки на ім`я Одеської міської ради (код ЄДРПОУ: 26597691) на балансі Казначейства не відкривались, а відтак надати інформацію позивачам, щодо відкритих депозитних рахунків та вказаних коштів на кожному такому депозитному рахунку Казначейство не мало можливості.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що 27.07.2019 позивачі звернулися до відповідача із запитом на публічну інформацію, в якому просили надати на електронну адресу інформацію: чи має Одеська міська рада (код ЄДРПОУ: 26597691) відкриті депозитні рахунки у казначействі? Вказати суму коштів на кожному такому депозитному рахунку.
31.07.2019 за результатами розгляду такого запиту, відповідач листом №13-12/13053 повідомив позивачів із посиланням на Положення про ДКСУ, Цивільний кодекс України, Закон України «Про банки і банківську діяльність» та Правила зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, що запитувана інформація є банківською таємницею, а тому інформація щодо рахунків Одеської міської ради та залишків коштів на них не може бути надана.
Не погодившись з такими діями відповідача, позивачі звернулись з даним адміністративним позовом до суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду, що діяв правомірно, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, статтею 5 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII) визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
За порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (ст. 20 Закону № 2657-XII).
Згідно ч. 1 ст. 21 Закону № 2657-XII інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI) обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Ці вимоги називають «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації.
У ст. 7 Закону № 2939-VI визначено, що конфіденційна інформація - це інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в ч.ч. 1 і 2 ст. 13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені ч. 1 ст. 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, можливість віднесення інформації до конфіденційної, таємної чи службової не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до конкретної інформації, що містить ознаки будь-якого із названих видів інформації, тобто запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог п.п. 1-3 ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI, а саме, «трискладового тесту».
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 22 Закону № 2939-VI відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту». Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою. 
Наведений висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №9901/510/18.
Як було зазначено вище, підставою для відмови у наданні позивачам запитуваної інформації вказано віднесення її до таємної інформації - банківської таємниці.
При цьому, статтею 8 Закону № 2939-VI встановлено, що таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до ч. 2 ст. 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить, зокрема, банківську таємницю.
Банківська таємниця - це інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку (ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III).
Таким чином, суб`єктом, який може володіти інформацією, віднесеною до банківської таємниці, є банк (у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним) чи треті особи (при наданні послуг банку).
Колегія суддів зауважує, що згідно з п. 1 Положення «про Державну казначейську службу України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Тобто, відповідач у розумінні норм Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Положення про ДКСУ не є банком.
При цьому, ч. 5 ст. 6 Закону № 2939-VI передбачено, що не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до ст. 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України «Про державну таємницю»), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.
Отже, інформація щодо казначейського обслуговування бюджетних коштів, яка стала відомою казначейству, не є банківською таємницею, а тому відповідач протиправно відмовив позивачам у наданні запитуваної інформації.
Крім того, відмовляючи у наданні такої інформації відповідачем не застосовано «трискладовий тест» та не наведено обґрунтування, чому розголошення такої інформації може завдати шкоди особі, суспільству і державі.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що запитувана інформація не могла бути надана через відсутність відкритих рахунків Одеської міської ради в Казначействі, оскільки свою відмову відповідач обґрунтував виключно тим, що запитувана інформація є банківської таємницею. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, наявні підстави для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                                Л.В. Губська

Судді:                                                                                                    О.В. Епель

                                                                                                              О.В. Карпушова