ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

18 листопада 2021 року                                                                                м. Чернівці
справа № 713/1509/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О. 
суддів Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.
секретар Петранюк Ю.Т.

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач ОСОБА_1 

апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 вересня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Пилип`юк І.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В липні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.
Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання банківських послуг від 7 червня 2010 року в сумі 10 533 гривні 75 копійок.
Посилався на те, що 7 червня 2010 року між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 була надана кредитна карта та кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Станом на 13 червня 2021 року у відповідача внаслідок неналежного виконання умов договору є заборгованість в сумі 10 533 гривні 75 копійок, яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 8237 гривень 96 копійок та заборгованості за простроченими процентами в сумі 2295 гривень 79 копійок.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 вересня 2021 року в позові відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд виходив з того, що у анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 7 червня 2010 року процентна ставка не зазначена та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання та можливість нарахування заборгованості за простроченими тілом кредиту та відсотками.
Умови та правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису ОСОБА_1 , а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 7 червня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді можливість нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту та простроченими відсотками за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
При укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» не дотримав вимог закону про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Сума отриманих коштів, які повинен повернути відповідач позивачу, становила 5600 гривень. Загальна сума сплачених відповідачем коштів на погашення тіла кредиту, відсотків та пені становила 21 619 гривень 55 копійок та перевищує суму отриманих відповідачем коштів на 16 019 гривень 55 копійок.
Відповідач повністю повернув позивачу кошти, отримані на підставі анкети-заяви від 7 червня 2010 року.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначав, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем надані належні, допустимі та достатні докази на підтвердження укладення договору між сторонами на умовах, які зазначені в позовній заяві, та виконання такого договору.
Просив суд апеляційної інстанції врахувати довідку про умови кредитування, якою встановлені умови договору щодо процентної ставки, пені та порядку погашення заборгованості.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інший учасник справи відзив на апеляційну скаргу не подав.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій 
7 червня 2010 року ОСОБА_1 підписав заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. ОСОБА_1 засвідчив, що згоден з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився та згоден з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.71).
З розрахунків заборгованості, які АТ КБ «ПриватБанк» надав суду станом на 31 травня 2015 року, 30 вересня 2019 року та 13 червня 2021 року вбачається, що відповідачу внаслідок неналежного виконання умов договору нараховано банком заборгованість, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8237 гривень 96 копійок та заборгованості за процентами в сумі 2295 гривень 79 копійок. Також у даних розрахунках зазначено, що відповідачем погашено заборгованість по пені в сумі 2200 гривень, а також за відсотками на загальну суму 4275 гривень 92 копійки (а.с.63-68).
З виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами банку (а.с.107-109).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання банківських послуг.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Позивач, обґрунтовуючи суму заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів банку.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву від 7 червня 2010 року. 
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили сплату процентів за користування кредитним коштами за договором про надання банківських послуг.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 позивач дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) та постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №190/1419/19-ц (провадження №61-10096св20).
Отже, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за процентами за користування кредитними коштами у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті в анкеті-заяві від 7 червня 2010 року, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Також з огляду на вказане сторони не дійшли згоди щодо умови кредитного договору про сплату пені.
Помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що сторони не погодили можливість нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту.
Судом не враховано, що прострочене тіло кредиту – це кредитні кошти, які були надані позивачем відповідачу та не були повернуті останнім. Обов`язок позичальника повернути кредит встановлений правилами частини першої статті 1054 ЦК України.
Також помилковим є висновок суду про те, що сума отриманих коштів відповідачем складає 5600 гривень та відповідає встановленому банком кредитному ліміту.
Апеляційний суд зазначає, що кредитний ліміт ОСОБА_1 в сумі 5600 гривень не є тотожним загальній сумі отриманих кредитних коштів, оскільки відповідач періодично отримував кошти від банку та здійснював погашення заборгованості.
Однак вказані помилкові висновки не вплинули на правильність вирішення спору.
З виписки з карткового рахунку ОСОБА_1  вбачається, що на виконання умов кредитного договору за період з 8 грудня 2015 року по 1 червня 2021 року відповідач отримав кредитні кошти на загальну суму4958 гривень та сплатив на погашення заборгованості грошові кошти в сумі 21 469 гривень 55 копійок. Грошові кошти зараховувались банком на погашення заборгованості з тіла кредиту, відсотків та пені.
В матеріалах справи відсутні докази про те, що сторони кредитного договору погоджували умови договору щодо сплати відсотків та пені, а тому висновок суду першої інстанції про те, що відповідач повністю повернув позивачу кошти, отримані на підставі анкети-заяви від 7 червня 2010 року є правильним.
Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що позивач разом з позовною заявою надав суду довідку про умови кредитування, яка підписана відповідачем, та якою встановлені умови договору щодо процентної ставки, пені та порядку погашення заборгованості за кредитним договором.
З матеріалів справи вбачається, що довідка про умови кредитування, яка підписана відповідачем, в суд першої інстанції не подавалася. Зокрема, така довідка відсутня в додатках до позовної заяви.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) зроблено висновок про те, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції.
Позивачем не надано в суд першої інстанції належних та допустимих доказів, які підтверджують ту обставину, що сторони, укладаючи кредитний договір, узгодили нарахування процентів та пені. Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 18 листопада 2021 року в задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про долучення довідки про умови кредитування відмовлено, а тому суд апеляційної інстанції не досліджує вказаний доказ.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382  ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 18 листопада 2021 року.

Головуючий                                                         О.О. Одинак 

Судді                                                                  І.Н. Лисак 

                                               І.Б. Перепелюк