Номер провадження: 22-ц/813/4047/21 
Номер справи місцевого суду: 521/17077/19
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.09.2021                                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,                
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради,
третя особа - Одеська міська рада, 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 травня 2020 року у складі судді Поліщук І.О.,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання її наймачем однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , замість попереднього наймача- ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 за раніше укладеним договором найму житлового приміщення. 
Позов обґрунтовано тим, що позивач з 2006 року проживає у однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка передана в користування її чоловіку ОСОБА_2 згідно з розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №1386/01-04 від 10.01.2004 «Про укладення договорів найму на житлові приміщення з громадянами, які зареєстровані та проживають в квартирах будинку АДРЕСА_3 ». ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки помер, а тому як вказує позивач, у неї виникла необхідність у внесенні змін до договору найму житла, вказана квартира є місцем її постійного проживання. 18.09.2019 позивач звернулася до Малиновської районної адміністрації ОМР із заявою щодо визнання наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення- однокімнатної квартири АДРЕСА_1 замість померлого наймача, однак листом від 09.10.2019 Малиновська районна адміністрація ОМР повідомила, що у зв`язку з відсутністю реєстрації за даною адресою, відсутні підстави для визначення її наймачем вказаної квартири. 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 травня 2020 року позов задоволено. Визнано право користування та постійного місця проживання на законних підставах ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 .
Не погодившись з рішенням суду, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на даний час у позивача відсутні будь-які дозвільні та правовстановлюючі документи на право зайняття та користування квартирою АДРЕСА_1 . Також, згідно з довідкою №265 від 25.11.2019, виданою сектором обліку та розподілу житла Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 на квартирному обліку Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради не перебуває. Спірна квартира є не єдиним житлом позивача, а факт того, що позивач тривалий час проживає за адресою: АДРЕСА_2 не дає їй права на займання вказаної квартири. 
23.10.2020 позивач надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Третя особа в судове засідання 28.09.2021 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не заявила.
Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують.
Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частинами першою та другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
За положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК України).
Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі N 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).
При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.
Частиною другою статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати її наймачем квартири АДРЕСА_1 , оскільки вона є дружиною померлого ОСОБА_2 , який був наймачем спірної квартири, та постійно з 2006 року проживав у зазначеній квартирі.
Задовольняючи позов, суд вважав, що позивачем надано суду достатньо доказів, які свідчать про вселення її у спірну квартиру за згодою основного наймача, постійне проживання у зазначеній квартирі, ведення спільного господарства з померлим наймачем.
З такими висновками суду апеляційний суд погоджується та вважає, що вони відповідають положенням матеріального та процесуального права. Зокрема, судом першої інстанції надано правильну оцінку тому, що позивач з 03.02.2016 та на день смерті ОСОБА_2 перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі. Не спростовано належними доказами, що після смерті чоловіка позивач продовжує проживати у спірній квартирі, сплачує комунальні послуги. 
Отже, позивач вселилася у спірну квартиру на законних підставах, як член сім`ї наймача, а тому підстав для відмови у визнанні її наймачем квартири після смерті чоловіка немає.
При цьому судом вірно не прийнято до уваги акт обстеження від 04.10.2019, складений співробітниками ВД N; КП ЖКС "Черьомушки" яким було встановлено, що ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає, акт обстеження від 21.11.2019, з якого вбачається, що з виходом на місце за адресою: квартира АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною адресою не мешкає, квартира зайнята іншими особами, оскільки у вказаних актах не зазначено з чиїх слів працівники ВД N 4 КП ЖКС "Черьомушки" встановили ці обставини, зокрема що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі, у актах відсутні підписи осіб проживаючих у вказаному будинку осіб. Разом з тим вказана у актах інформація була спростована мешканцями цього будинку, які проживають у спільній комунальній квартирі разом з позивачкою, які в суді першої інстанції підтвердили факт проживання позивача у спірній квартирі як за життя чоловіка, та і після його смерті.
За життя ОСОБА_2 питання про виселення позивача не ставилось, а відсутність письмової згоди наймача не свідчить про те, що вона не набула право користування спірним жилим приміщенням.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 645/7796/19, провадження № 61-817св21.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, яка вселилася до спірної квартири на законних підставах та проживає там безперервно протягом тривалого часу (по теперішній час), має всі законні підстави вважати дане житлове приміщення своїм житлом, й втручання в таке право охороняється Законом.
При цьому оскільки позивач фактично в будинку за адресою АДРЕСА_4 , який належить їй на праві власності не проживала, а проживала постійно у спірній квартирі, як член сім`ї наймача, тому вона набула право користування житловим приміщенням та після смерті наймача має право на визнання її наймачем квартири за адресою: квартира АДРЕСА_1 .
Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року (далі - Конвенція) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.
ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Доводи апеляційної скарги з посиланням на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 18.11.2015 у справі № 6-1835цс12 апеляційний суд не приймає, оскільки у зазначеній справі встановлені інші фактичні обставини, відмінні від цієї справи.
Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому підстави для скасування рішення відсутні, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 13.10.2021.

Головуючий:                                                                                      

            Судді: