Ухвала
Іменем України 
30 листопада 2021 року
м. Київ
провадження № 51-5563 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 1 червня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 1 червня 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцьк Волинської області, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 1 червня 2021 року - без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 22 серпня 2019 року приблизно о 13:45 год. на 132 км Устилуг -Луцьк Рівне поблизу с. Дерев`яне Рівненського району Рівненської області, керуючи спеціалізованим вантажним фургоном марки Mercedes-Benz Sprinter 513FG Intercargo Truck F15321, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю приблизно 80-100 км/год, зі сторони м. Рівне у напрямку м. Луцьк, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, та в момент виникнення небезпеки для руху не вжив заходів для зменшення швидкості руху, аж до повної зупинки керованого ним транспортного засобу, не здійснив безпечний для інших учасників руху об`їзд перешкоди та допустив попутне зіткнення із задньою частиною вантажного автомобіля марки ЗИЛ 131, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який рухався у попутному напрямку, частково по крайній правій смузі руху та частково по правому асфальтованому узбіччю, з увімкненим покажчиком правого повороту, виконуючи маневр з`їзду із проїзної частини.В результаті чого пасажир спеціалізованого вантажного фургона марки Mercedes-Benz Sprinter 513FG Intercargo Truck F15321 ОСОБА_7 загинув на місці події.
Порушення ОСОБА_5 п. 12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв’язку з дорожньо-транспортною пригодою.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 1 червня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості та особі ОСОБА_5 змінити: призначити більш м`яке покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України та розглянути можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Зазначає, що суди необґрунтовано не визнали обставиною, що пом`якшує покарання, щире каяття ОСОБА_5 у вчиненому та його намагання відшкодувати завдану злочином шкоду.
Захисник також вказує на порушення Рівненським апеляційним судом положень 419 КПК України, які, на його думку, полягають в тому, що при залишенні вироку районного суду без змін, суд не дав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_5 в ході апеляційного розгляду повністю визнав свою вину, повторно вибачився перед потерпілим.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій засудженого. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_5 через суворість.
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними. 
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.  
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому покарання, суд врахував особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху не притягався, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні 2 неповнолітніх дітей; при цьому враховано відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання. Наведене стало підставою призначити покарання не у максимальному  розмірі, визначеному санкцією статті. 
Однак враховуючи  ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, настання невиправних наслідків, те що в результаті ДТП настала смерть пасажира - колеги   ОСОБА_7 , думку потерпілого (батька загиблого), який просив призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі, суд дійшов висновку про те, що  необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі , яке слід відбувати реально,   з позбавленням права керувати транспортними засобами . 
Крім того суд послався на те, що  в судовому засіданні ОСОБА_5 ,   не визнав свою вину у вчиненому, вважаючи винним  водія іншого автомобіля, а в подальшому, після дослідження доказів, у своїх поясненнях зазначив про часткове визнання вини, при цьому не виключаючи також і  часткову винуватість іншого водія .
Місцевий суд встановив, що відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про щире каяття ОСОБА_5 . Вірно послався на те, що якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім, що узгоджується з висновками, викладеними у Постановах ВС, зокрема у справах 166/1065/18, 629/847/15-к, 750/1503/19, 347/1360/17.
Разом з цим  намагання та спроби добровільно частково відшкодувати завданий збиток потерпілим, а також повідомлення ОСОБА_5 наміру в подальшому здійснювати такі відшкодування, суд  врахував як обставину, що характеризує особу винного, а не як обставину, що пом`якшує його покарання.
Відповідно до ст. 66 КК України, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди визнається обставиною, яка  пом`якшує покарання, а не висловлення наміру такого відшкодування.
Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними, наведеними в його касаційній скарзі, дав на них вичерпну, вмотивовану відповідь. Зокрема, суд вірно зазначив, що призначене ОСОБА_5 покарання саме у виді позбавлення волі відповідає вимог ст. 50, 65 КК України.
Твердження захисника про неврахування судом щирого каяття  ОСОБА_5 як обставини, що пом`якшує покарання, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Апеляційний суд у своїй ухвалі вірно зазначив, що щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Тобто, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
При цьому, з ухвали апеляційного суду вбачається, що  ОСОБА_5 винним себе на досудовому слідстві і в суді першої інстанції не визнав, визнавши в подальшому вину частково під тиском доказів, зібраних у кримінальному провадженні, заподіяну шкоду не відшкодував, робив спроби для відшкодування лише під час судового слідства, на чому наголошували і потерпілий, його представник та прокурор при апеляційному розгляді. Тобто, апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника, належним чином мотивував своє рішення.
Суд звертає увагу на те, що посилання захисника ОСОБА_4 на  Постанову ВС від 11 травня 2021 року (справа № 161/17452/19, провадження № 51-417 км 21), є нерелевантним, з огляду на різні обставини справ.
Що стосується позиції сторони захисту про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то слід зазначити наступне.
Стаття 75 КК України передбачає, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. 
З огляду на встановлені обставини, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та обставини цієї справи,  місцевий суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст. ст. 69, 75 КК України, і з таким висновком погодилась й колегія суддів апеляційного суду.
Ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом у ході розгляду апеляційної скарги захисника не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення. Нових обґрунтованих підстав для звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України не встановлено й касаційним судом.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.
Висновки судів попередніх інстанцій зроблено з дотриманням принципів законності, індивідуалізації та справедливості   призначення покарання.
Касаційна скарга захисника не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 1 червня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                          ОСОБА_8