ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року	Львів	Справа № 140/4673/21 пров. № А/857/16292/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року (прийняте у м. Луцьку суддею Мачульським В. В. за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні) у справі № 140/4673/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

                                                     В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив:
-          визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2014 - 2015 років; 
-          зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2014 - 2015 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26.03.2015.
В обґрунтування позову зазначає, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив йому компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Наголошує, що грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки проводяться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства України на день звільнення з військової служби.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , вважаючи, що таке винесене з порушенням норм матеріального права, при тому, що висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи; а тому просив скасувати оскаржуване рішення та винести постанову, якою позов задовольнити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в період з 19.05.2014 по 12.09.2014. Також, 15.06.2015 йому видано посвідчення ветерана війни – учасника бойових дій. Враховуючи наведене, він має право на додаткову пільгову відпустку учасника бойових дій, яку він не використовував. У зв`язку з чим йому підлягає виплата грошової компенсації за всі невикористані дні цієї відпустки.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, позивач проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 , що не заперечується відповідачем.
Згідно витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 26.03.2015 № 67 старший солдат ОСОБА_1 , навідник 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону, звільнений наказом командира 14 окремої механізованої бригади від 24.03.2015 № 26-к з військової служби у запас відповідно до пункту 4 Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 “Про часткову мобілізацію”, затвердженого Законом України від 15.01.2015 № 113-VIII, з 26.03.2015 виключений із списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення і направлений для зарахування на військовий облік до Ковельського ОМВК Волинської області (а.с. 7).
Згідно довідки військової частини НОМЕР_3 від 09.10.2014 № 5893 позивач в період з 19.05.2014 по 12.09.2014 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції, на території Луганської та Донецької областей (а.с. 6). У зв`язку з цим 15.06.2015 позивачу видано посвідчення серії НОМЕР_4 пред`явник якого має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с. 5).
Як видно з листа в/ч НОМЕР_1 від 31.03.2021 на звернення позивача стосовно виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, відповідач повідомив ОСОБА_1 , що грошова компенсація за додаткову відпустку йому, як учаснику бойових дій, за період з 2014 по 2015 рр. не виплачувалась (а.с. 8).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не виплати компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку протиправною, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував це тим, що на час звільнення з військової частини позивач не мав статусу учасника бойових дій, а відтак і не мав права на додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ та відповідно права на грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ “Про військовий обов`язок і військову службу” (далі - Закон № 2232-XII), Законом України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР “Про відпустки” (далі - Закон № 504/96-ВР), Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” (далі – Закон № 3551-XII).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ. 

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, особам, реабілітованим відповідно до Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років”, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 620/4218/18.

При цьому, як видно з матеріалів справи, предмет спору не стосується безпосереднього права позивача на отримання компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, а стосується часу, з якого таке право в нього настало.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Механізм отримання статусу учасника бойових дій визначений постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 (із змінами) «Про затвердження Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення» (далі – Порядок № 413).

Абзацом другим пункту 2 Порядку № 413 передбачено, що статус учасника бойових дій надається, зокрема, військовослужбовцям (резервістам, військовозобов`язаним) Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовцям військових прокуратур, особам рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС, поліцейським, особам рядового, начальницького складу, військовослужбовцям МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, Державної кримінально-виконавчої служби, співробітникам Служби судової охорони, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Відповідно до пункту 4 Порядку № 413 підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є, визначені цим Порядком, документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях в районах її проведення.

Згідно із пунктом 5 Порядку № 413 рішення про надання та позбавлення статусу учасника бойових дій приймається комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Мін`юсті, Національній поліції, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Офісі Генерального прокурора, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДФС (далі - комісії), - стосовно осіб, зазначених в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку.
Пунктом 6 Порядку № 413 передбачено, що для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку, які брали участь в антитерористичній операції, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій у місячний строк після завершення особами виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (після видання відповідного наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ) зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу особи, довідки за формою згідно з додатком 1 та документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій. У разі коли місце постійної дислокації військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації розташоване безпосередньо в районі проведення антитерористичної операції, документи командирами (начальниками) або іншими керівниками підприємств, установ та організацій подаються на розгляд комісії не раніше ніж через 30 календарних днів після зарахування осіб до списків військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації чи призначення їх на відповідні посади
Комісії вивчають документи, у разі потреби заслуховують пояснення осіб, стосовно яких вони подані, свідків та в місячний строк із дня надходження документів приймають рішення щодо надання статусу учасника бойових дій. За відсутності підстав комісії повертають їх до військових частин (органів, підрозділів), підприємств, установ та організацій з метою подальшого доопрацювання.
Комісії подають на розгляд міжвідомчої комісії документи із спірних питань, які потребують міжвідомчого врегулювання.
Міжвідомча комісія розглядає документи, надіслані комісіями, особами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 2 цього Порядку, або командирами добровольчих формувань, у складі яких такі особи брали участь в антитерористичній операції, та в разі потреби уточнює інформацію про осіб, стосовно яких вони подані (надсилає необхідні запити тощо), заслуховує пояснення таких осіб, свідків, представників державних органів та в місячний строк з дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення про надання (відмову в наданні) статусу учасника бойових дій, про що інформує комісії чи осіб, які звернулися до міжвідомчої комісії.
Пунктом 9 Порядку № 413 передбачено, що посвідчення учасника бойових дій і відповідний нагрудний знак видаються, особам, зазначеним в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку, - Мін`юстом, органами Міноборони, МВС, Національною поліцією, Національною гвардією, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Офісом Генерального прокурора, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Держспецзв`язку, ДСНС, ДФС.

З наведеного видно, що статус учасника бойових дій надається безпосередньо за участь в антитерористичній операції за визначеним порядком; механізм отримання статусу учасника бойових дій полягає в поданні передбачених законодавством документів на розгляд визначеного органу, за результатом розгляду який, цей орган приймає рішення про надання статусу чи про відмову у наданні цього статусу. У разі прийняття рішення про надання особі статусу учасника бойових дій їй видається посвідчення учасника бойових дій і відповідний нагрудний знак.

Тобто, у цьому випадку статус позивача як учасника бойових дій і наявність у нього права на отримання пільг чи додаткових соціальних гарантій, підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_4 , яке йому видане 15.06.2015.
Проте, як видно з матеріалів справи, на цей час ОСОБА_1 вже було виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що на час звільнення з військової частини - 26.03.2015 позивач не мав статусу учасника бойових дій, а відтак і не мав права на додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ та відповідно права на грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем правомірно не було проведено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року в адміністративній справі № 140/4673/21 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин