ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/7675/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29.04.2021 р. (суддя Артоуз О.О., повне судове рішення складено 29.04.2021 р.)  в справі № 280/7675/20 за позовом ОСОБА_1 до  Запорізького обласного територіального центра комплектування та соціальної підтримки, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Міністерство оборони України, про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до  Запорізького обласного територіального центра комплектування та соціальної підтримки (далі – ОТЦК та СП), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Міністерство оборони України, (з урахування заяви про уточнення позовних вимог) про: 
1) визнання неправомірною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 17 березня 2014 року по 10 листопада 2017 року;
2) зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 18 березня 2014 року по 10 листопада 2017 року у розмірі 40  937,13 грн.;
3) визнання неправомірною бездіяльності щодо не виплати грошового забезпечення в повному обсязі;
4) зобов`язання виплатити грошове забезпечення в розмірі 283  380,88 грн.;
5) визнання неправомірною бездіяльність  щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, і який прийнятий на військову службу за контрактом, в розмірі восьми мінімальних заробітних плат;
6) зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, і який прийнятий на військову службу за контрактом, в розмірі восьми мінімальних заробітних плат;
7) визнання неправомірними дії щодо утримання з грошового забезпечення  суми виплаченої надбавки за тимчасове виконання обов`язків офіцера мобілізаційного відділення в розмірі 3  084,32 грн. та не нарахування надбавки за тимчасове виконання обов`язків офіцера мобілізаційного відділення за весь період виконання таких обов`язків;
8) зобов`язання нарахувати та виплатити  надбавку за тимчасове виконання обов`язків офіцера мобілізаційного відділення в розмірі 38  984,64 грн.;
9) визнання неправомірною бездіяльність  щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за неотримане продовольче забезпечення;
10) зобов`язання виплатити грошову компенсацію за неотримане продовольче забезпечення у розмірі 16  811,07 грн.;
11) визнання неправомірною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за неотримане речове майно;
12) зобов`язання виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 50  639,70 грн.;
13) зобов`язання здійснити вищезазначені виплатити з компенсацією податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;
14) зобов`язання надати до Пенсійного фонду України персоніфіковані відомості зі змінами в його  грошовому забезпеченні   з урахуванням здійснених виплат.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.04.2021 р. позов задоволено частково, а саме:
визнано бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 18 березня 2014 року по 10 листопада 2017 року неправомірною; 
зобов`язано Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати, надати розрахунок та виплатити ОСОБА_1  індексацію грошового забезпечення за період з 18 березня 2014 року по 10 листопада 2017 року з урахуванням січня 2008 року як базового місяця; 
визнано неправомірною бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо утримання з грошового забезпечення  суми виплаченої надбавки за тимчасове виконання обов`язків офіцера мобілізаційного відділення Запорізького ОМВК в розмірі 3 084,32 грн. та не нарахування та не виплати ОСОБА_1 доплат за тимчасове виконання обов`язків офіцера мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 за весь період виконання таких обов`язків;
зобов`язано Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплати за тимчасове виконання обов`язків офіцера мобілізаційного відділення Запорізького ОМВК в кількості 620 днів виходячи з посадового окладу офіцера відділення;
визнано бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 неправомірною;
зобов`язано Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у кількості 154 одиниці за цінами, розрахованими на 01 січня 2020 року;
зобов`язано Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки здійснити вищезазначені виплатити ОСОБА_1 з компенсацією податку на доходи фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;
в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позову про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати грошового забезпечення в повному обсязі, зобов`язання виплатити грошове забезпечення в повному обсязі; визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період і який прийнятий на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період і який прийнятий на військову службу за контрактом, в розмірі восьми мінімальних заробітних плат та зобов`язання виплатити таку одноразову грошову допомогу; визнання  протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за неотримане продовольче майно та зобов`язання нарахувати та виплатити таку компенсацію, ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині із зобов`язанням відповідача здійснити такі виплати з компенсацією податку на доходи фізичних осіб.
На думку апелянта, судом першої інстанції неправильне застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в зазначеній частині позовних вимог.
Вважає неправильним висновок суду першої інстанції, що неперерахування банком відповідних сум грошового забезпечення та допомоги на вирішення соціально-побутових питань  виникло не з вини відповідача, адже такі висновки не ґрунтуються на відповідних доказах, а посилання на знищення документів  вважає безпідставним та таким, що суперечить вимогам чинних нормативно-правових актів.
Є незаконною відмова у задоволенні позову в частині  стягнення компенсації за виконання службових обов`язків у вихідні, неробочі та святкові дні, адже за загальними нормами законодавства про працю праця у вихідні, неробочі та святкові дні має компенсуватися.
Вважає неправильним висновок суду першої інстанції, що положення про виплату  одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період і який прийнятий на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, набрали чинності після укладення позивачем контракту, тому не розповсюджується на нього, адже такий висновок є дискримінаційним по відношенню до позивача.
Стосовно не нарахування та не виплати грошової компенсації за неотримане продовольче забезпечення, апелянт вказує, що висновок суду в цій частині про необґрунтованість позовних вимог через відсутність клопотання позивача про нарахування компенсації за обіди та отримання продовольства в натуральному вигляді під час перебування у наряді є безпідставним.  Вказує, що про право на отримання такої компенсації він дізнався після звільнення з військової служби, оскільки до його відома не доводились жодні нормативно-правові акти з цього питання.
Справа судом розглянута  без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 березня 2014 року ОСОБА_1  призваний по мобілізації для проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі -  ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на посаду діловода мобілізаційного відділення.
16 травня 2014 року ОСОБА_1  переведено на посаду відповідального виконавця мобілізаційного відділення Запорізького ОМВК.
06 березня 2015 року з ОСОБА_1  укладено контракт з Міністерством оборони України на строк до закінчення особливого періоду.
ОСОБА_1 13 березня 2017 року  подано рапорт про звільнення з військової служби.
Позивач 10 листопада 2017 року  звільнений у запас з лав Збройних Сил України на підставі п. 1 ч. 8  ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як такий, що уклав контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду, військове звання  старший солдат.
Позивачем 13 липня 2020 року направлено заяву до Міністерства оборони України про надання інформації стосовно:
нарахування грошового забезпечення з розшифруванням виплат та утримань з нього за період проходження ним військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_4 , грошове утримання нараховувалось Запорізьким обласним військовим комісаріатом з 18 березня 2014 року по 10 листопада 2017 року;
причини не нарахування індексації грошового забезпечення за період з березня 2014 року по листопад 2017 року;
причини не виплати одноразової грошової допомоги як військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період та який прийнятий на військову службу за контрактом, яка передбачена пп. 10 п. 6  постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294;
причини незабезпечення харчуванням та невиплату грошової компенсації у розмірі вартості набору продуктів, який видається на приготування обіду за робочі дні та дні чергування в добових нарядах, відповідно до норм  постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426;
про норми забезпечення позивача речовим майном як військовослужбовця Збройних Сил України за період служби з березня 2014 року по листопад 2017 року;
причини не надання до Пенсійного фонду України персоніфікованих відомостей про грошове забезпечення позивача та сплату страхових внесків за період служби з березня 2014 року по травень 2016 року;
підстави утримання з позивача при звільненні виплат за тимчасове виконання обов`язків офіцера мобілізаційного відділення, які виплачувались у 2016-2017 роках;
причини не виплати позивачу грошової компенсацію за невикористану частину чергової відпустки за 2017 рік.
Окрім того,  просив Міністерство оборони України зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 провести з позивачем зазначені розрахунки.
Відповідь на звернення позивача підготовлено ІНФОРМАЦІЯ_6 (далі  - ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та надіслано на його адресу листом від 28 липня 2020 року № 1479, якою позивача повідомлено про те, що:
проведення індексації грошових доходів населення за попередні періоди не передбачено;
позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у разі їх прийняття на військову службу за контрактом, оскільки звернень або документів, підтверджуючих його право на її отримання, до ІНФОРМАЦІЯ_1 не надходило;
інформація про суми нарахованого грошового забезпечення та суми нарахованого єдиного соціального внеску за попередні періоди надається за заявою громадянина;
утримання з нього виплат за тимчасове виконання обов`язків офіцера мобілізаційного відділення Запорізького ОМВК  здійснено на підставі резолюції начальника відділу фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладеної на доповідну записку службовця Збройних Сил України ОСОБА_2 , відповідно до якої в ході проведення заходів самоконтролю було виявлено, що він не мав права на отримання зазначених виплат;
компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки позивачу  нараховано, але не виплачено у зв`язку з вищезазначеним утриманням під час розрахунку при звільненні;
позивач не має права на отримання грошової компенсації за не отримане під час проходження військової служби речове майно, оскільки звернень або документів про її отримання до Запорізького ОМВК, де він проходив військову службу, а також до керівництва військового комісаріату, при звільненні від нього не надходило;
позивач не має права на отримання грошової компенсації за не отримане під час проходження військової служби харчове забезпечення, оскільки документів про її отримання або отримання самого харчового забезпечення в натуральному вигляді під час проходження військової служби до відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 не надходило.
Позивачем також  отримано відповідь начальника відділу організації забезпечення за класами постачання Командування Логістики Сухопутних військ Збройних Сил України від 06 серпня 2020 року № 116/10/2/3/472, відповідно до якої позивач не мав права на отримання речового майна, оскільки неотримане з будь-яких причин речове майно за період служби під час звільнення не видається. Окрім того,  позивач не має права на отримання грошової компенсації за обіди, які не були отримані в період проходження військової служби, оскільки звернень з даного питання, клопотань щодо виплати грошової компенсації до керівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 від нього не надходило.
Частково задовольняючи позовні вимоги про визнання протиправними дій Запорізького ОТЦК та СП щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення, а саме визнавши протиправними дії Запорізького ОТЦК та СП щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з 18 березня 2014 року по 10 листопада 2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що   індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. За відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, нарахування індексації грошового забезпечення здійснюється у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме відповідно до Порядку № 1078. Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до  Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
При цьому суд першої інстанції погодився з доводами позивача, викладеними в додаткових письмових поясненнях, про те, що саме січень 2008 року, а не березень 2014 року, червень 2014 року, січень 2015 року, як вважає відповідач, є базовим місяцем для нарахування індексації його грошового забезпечення.
Враховуючи, що саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення, тоді як завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення, суд першої інстанції вважав, що належним способом захисту прав позивача  є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за спірний період, а не стягнення визначеної у висновку експерта суми заборгованості, тому відхилив розрахунок індексації грошового забезпечення, складений позивачем.
Враховуючи, що за період з березня 2014 року по листопад 2017 року індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, суд першої інстанції вважав, що у цьому випадку ефективним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати й виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 18 березня 2014 року по 10 листопада 2017 року з урахуванням січня 2008 року як базового місяця.
Вирішуючи вимоги позивача про визнання бездіяльності відповідача щодо не виплати йому грошового забезпечення в повному обсязі неправомірною та зобов`язання його виплатити позивачу грошове забезпечення в розмірі 274  384,51 грн., суд першої інстанції виходив з того, що довідкою про нараховане грошове забезпечення від 23 липня 2020 року № 331/ф, виданою Запорізьким обласним військовим комісаріатом, підтверджено, що  позивачу у січні 2016 року нараховане грошове забезпечення у розмірі 15  626,86 грн., тому вважав, що  неперерахування банком відповідних спірних сум не є виною відповідача та за своєю сутністю не відноситься до публічно-правових спорів, а тому в цій частині позовних вимог відмовив.
До аналогічних висновків суд першої інстанції дійшов стосовно виплати допомоги для вирішення соціально-побутових питань у грудні 2016 року, зазначивши про підтвердження нарахування позивачу у грудні 2016 року  матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі 4  809,75 грн., а неперерахування банком відповідних спірних сум не є виною відповідача та за своєю сутністю не відноситься до публічно правових спорів, а тому в частині виплати неотриманої допомоги для вирішення соціально-побутових питань у грудні 2016 року в розмірі 4  809,75 грн. відмовив у задоволенні позову.
При вирішенні позовних вимог щодо невиплати доплат за роботу в умовах режимних обмежень суд першої інстанції виходив з того, що позивачу 29 квітня 2014 року  надано допуск до державної таємниці, 06 травня 2014 року та 08 липня 2014 року надано доступ до державної таємниці, позивач  працював в органі військового управління (військовому комісаріаті), і характер умов його праці, з огляду на займану посаду, передбачав режимні обмеження, пов`язані з доступом до державної таємниці, однак, у період з травня 2014 року по листопад 2014 року, січень 2015 року, з квітня 2015 року по жовтень 2015 року визначена законодавством доплата за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10% відповідачем позивачу не нараховувалася та не виплачувалася, тому дійшов висновку, що відповідачем не доведено, що позивач у період перебування на посаді відповідального виконавця мобілізаційного відділення Запорізького ОМВК  (з травня 2014 року по листопад 2014 року, січень 2015 року, з квітня 2015 року по жовтень 2015 року) не виконувалися повноваження та завдання, які пов`язані з доступом до документів, інших матеріальних носіїв інформації, що становлять державну таємницю, тому вважав, що відповідач безпідставно та необґрунтовано у період з травня 2014 року по листопад 2014 року, січень 2015 року, з квітня 2015 року по жовтень 2015 року не виплачував позивачу надбавку до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі, визначеному законодавством, тому задовольнив в цій частині позовні вимоги, визнав протиправною бездіяльності Запорізького ОТЦК та СП щодо не виплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з травня 2014 року по листопад 2014 року, січень 2015 року, з квітня 2015 року по жовтень 2015 року, а також зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу  надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з травня 2014 року по листопад 2014 року, січень 2015 року, з квітня 2015 року по жовтень 2015 року в розмірі 10% від посадового окладу.
Суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог  про стягнення з відповідача компенсації за виконання службових обов`язків у вихідні, неробочі та святкові дні, пославшись на те, що абзацом першим пункту 7 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого  наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260,  за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період і який прийнятий на військову службу за контрактом,  в розмірі восьми мінімальних заробітних плат та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу цю одноразову грошову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що на момент підписання позивачем контракту на проходження військової служби норми про виплату одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у разі їх прийняття на військову службу за контрактом, взагалі не існувало, а отже ІНФОРМАЦІЯ_3 не міг керуватися її положеннями у своїй діяльності.
При вирішенні позовних вимог про визнання неправомірними дій відповідача щодо утримання з  грошового забезпечення позивача суми виплаченої надбавки за тимчасове виконання обов`язків офіцера мобілізаційного відділення в розмірі 3  084,32 грн.  та не нарахування надбавки за тимчасове виконання обов`язків офіцера мобілізаційного відділення за весь період виконання таких обов`язків, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу надбавку за тимчасове виконання обов`язків офіцера мобілізаційного відділення в розмірі 38  984,64 грн., суд першої інстанції встановив, що у серпні та жовтні 2017 року позивачу  нараховано та виплачено надбавку за тимчасове виконання обов`язків офіцера у зазначені місяці в розмірі 3  082,32 грн., але після звільнення позивача, а саме 22 листопада 2017 року, під час виплати остаточного розрахунку, ІНФОРМАЦІЯ_7 з позивача ці кошти були утримані.
Також судом першої інстанції встановлено, що військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 видано накази від 04 листопада 2014 року № 78, від 13 травня 2015 року № 55, від 17 травня 2016 року № 48, від 24 травня 2016 року № 52, від 27 травня 2016 року № 54, від 30 червня 2016 року № 67, від 18 липня 2016 року № 77, від 21 липня 2016 року № 79, від 03 жовтня 2016 року № 102, від 08 листопада 2016 року № 120, від 01 грудня 2016 року № 130, від 25 грудня 2016 року № 137, від 10 листопада 2017 року № 135, згідно з якими в періоди з 04 листопада 2014 року по 13 травня 2015 року, з 17 травня 2016 року по 24 травня 2016 року, з 27 травня 2016 року по 30 червня 2016 року, з 18 липня 2016 року по 21 липня 2016 року, з 03 жовтня 2016 року по 08 листопада 2016 року, з 01 грудня 2016 року по 25 грудня 2016 року, з 25 грудня 2016 року по 10 листопада 2017 року на відповідального виконавця мобілізаційного відділення старшого солдата ОСОБА_1 покладено тимчасове виконання обов`язків офіцера мобілізаційного відділення Запорізького ОМВК.
Враховуючи факт підтвердження виконання позивачем обов`язків офіцера мобілізаційного відділення Запорізького ОМВК, суд першої інстанції дійшов висновку  про задоволення цих позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання неправомірною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за неотримане продовольче забезпечення та зобов`язати відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане продовольче забезпечення у розмірі 16  811,07 грн., суд першої інстанції виходив з того, що особовому складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та військових комісаріатів Запорізької області  доведено вимоги  постанови Кабінету Міністрів України від 01.12.2010 № 1094 «Про внесення змін до норм харчування військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань, військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом» стосовно того, що вони набувають право на продовольче забезпечення (грошова компенсація) за рахунок держави (обідом) з 07.12.2010 у разі клопотання військовослужбовця та наказу командира військової частини НОМЕР_1 , відповідно, за відсутності клопотання позивача  про нарахування компенсації за обіди та отримання продовольства в натуральному вигляді за час перебування в наряді від військовослужбовця військової служби  суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.
Суд першої інстанції задовольнив позові вимоги в частині  визнання бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу  грошової компенсації за неотримане речове майно неправомірною та зобов`язання відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 50  639,70 грн., зазначивши про позивач має право на отримання такої компенсації та пославшись на правову позицію з цього питання   Верховного Суду, викладену  у постанові від 03.10.2018 у справі № 803/756/17.
Суд першої інстанції також визнав обґрунтованими та задовольнив позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити виплати позивачу з компенсацією податку на доходи фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, оскільки пунктом 2 Порядку № 44 встановлено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних в частині  зобов`язання відповідача надати до Пенсійного фонду України персоніфіковані відомості зі змінами в грошовому забезпеченні позивача, з урахуванням здійснених виплат,  пославшись на  пункт 3 розділу XV Закону № 1058-IV (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII) та пункт  4 Порядку подання відсутніх у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування персоніфікованих відомостей про грошове забезпечення та сплату страхових внесків за період з 1 липня 2000 р. по 31 грудня 2016 р., необхідних для призначення пенсій військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам начальницького і рядового складу, поліцейським, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 770,  та зазначивши, що відповідачем не допущено порушення прав позивача щодо подання та відображення в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування персоніфікованих відомостей про його грошове забезпечення та сплату страхових внесків за період проходження військової служби з березня 2014 року по травень 2016 року в Запорізькому обласного військовому комісаріаті.
Рішення суду першої інстанції оскаржене позивачем в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати грошового забезпечення в повному обсязі, зобов`язання виплатити грошове забезпечення в повному обсязі; визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період і який прийнятий на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період і який прийнятий на військову службу за контрактом, в розмірі восьми мінімальних заробітних плат та зобов`язання виплатити таку одноразову грошову допомогу; визнання  протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за неотримане продовольче майно та зобов`язання нарахувати та виплатити таку компенсацію.
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.
Судом встановлено, що   ОСОБА_1 з 18.03.2014 р. по 10.11.2017 р. проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у Запорізькому ОМВК на посадах діловода мобілізаційного відділення, відповідального виконавця мобілізаційного відділення Запорізького ОМВК.
Позивачем 06.03.2015 р.  укладено контракт з Міністерством оборони України на строк до закінчення особливого періоду.
Позивач 10.11.2017 р.  звільнений у запас з лав Збройних Сил України на підставі п. 1 ч. 8  ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як такий, що уклав контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужив не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо він не висловив бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду, військове звання  - старший солдат.
Позивач 13.07.2020 р. звернувся до Міністерства оборони України з питання  надання інформації стосовно питань нарахування грошового забезпечення, проведення індексації грошового забезпечення, виплати  одноразової грошової допомоги як військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період та який прийнятий на військову службу за контрактом, яка передбачена пп. 10 п. 6  постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294, виплати грошової компенсації за неотримане продовольче та речове майно, а також з питання не надання до Пенсійного фонду України персоніфікованих відомостей про грошове забезпечення  та сплату страхових внесків за період служби, утримання  при звільненні виплат за тимчасове виконання обов`язків офіцера мобілізаційного відділення.
ІНФОРМАЦІЯ_6 (далі  - ІНФОРМАЦІЯ_7 )  надано  позивача відповідну інформацію, в якій фактично зазначено про відсутність порушень при нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення.  
Крім того, начальником відділу організації забезпечення за класами постачання командування логістики Сухопутних військ Збройних Сил України повідомлено позивача листом від 06.08.2020 р. № 116/10/2/3/472 про відсутність у позивача права на отримання компенсації неотриманого речового майна, компенсації за обіди, які не були отримані в період проходження військової служби, у зв`язку з неподанням позивачем відповідних рапортів.
Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання виплати позивачу в повному обсязі грошового забезпечення, виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період і який прийнятий на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період  за контрактом, а також питання права позивача на отримання грошової компенсації за неотримане продовольче майно.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-XII (далі – Закон № 2232-ХІІ), який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, згідно з частиною першою статті 2 якого військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі – Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, відповідно до статей 1  та  2 якого військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в  Конституції України  та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені  законом  пільги, гарантії та компенсації.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим  Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008,  (далі -  Положення № 1153/2008), яким також  регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Відповідно до абзацу 1 пункту 242 Положення № 1153/2008  після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Згідно з абзацом  3 пункту 242 Положення № 1153/2008 військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
          Стосовно виплати позивачу у січні 2016 року  грошового забезпечення в меншому розмірі, ніж належало до виплати, відповідно до розрахунку Запорізького ОМВК суд зазначає таке.
Довідкою про нараховане грошове забезпечення від 23.07.2020 р. № 331/ф, виданою Запорізьким ОВК, доведено, що  позивачу у січні 2016 року нараховане грошове забезпечення у розмірі 15  626,86 грн.
За твердженням позивача, виписка з карткового рахунку позивача, видана АТ «Ощадбанк» 20.01.2021 р.,  підтверджує, що грошове забезпечення за січень 2016 року перераховане  на рахунок позивача у неповному розмірі, а саме різниця між нарахованим та фактично виплаченим грошовим забезпеченням складає 7 605 грн.
Аналогічно, апелянт стверджує, що ним не отримана допомога для вирішення соціально-побутових питань у грудні 2016 року.
За позицією відповідача та відомостями довідки про нараховане грошове забезпечення від 23.07.2020 р. № 331/ф допомога на вирішення соціально-побутових питань нарахована та перерахована на картковий рахунок позивача у грудні 2016 року в розмірі 4  809,75 грн.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. № 260    (далі  - Порядок № 260), пунктом 4  якого визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців включає, зокрема, грошову допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Порядок виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань визначено розділом ХХIV Порядку № 260, яким встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Оскільки відповідачем належними доказами (довідкою № 331/ф) підтверджено нарахування позивачу грошового забезпечення за січень 2016 р. та допомоги на вирішення соціально-побутових питань у грудні 2016 р., а позивачем не спростовано зазначені обставини, суд погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.
Посилання апелянта на не підтвердження належними доказами факту перерахування таких коштів суд не приймає до уваги, адже такими доказами є зазначена вище довідка № 331/ф. Відсутність ж бухгалтерських документів через їх знищення не спростовує факту перерахування таких коштів та не може підтвердити доводи позивача про неперерахування таких коштів.
Також за текстом апеляційної скарги апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення компенсації за виконання службових обов`язків у вихідні, неробочі та святкові дні, на що суд зазначає наступне.
За позицією позивача  він під час проходження військової служби виконував службові обов`язки на посаді відповідального виконавця мобілізаційного відділення Запорізького ОМВК у вихідні, неробочі та святкові дні, у загальній кількості 124 дні, проте відповідачем не нараховане та не виплачено йому грошову компенсацію за невикористані дні відпочинку за виконання службових обов`язків у вказані дні.
Судом встановлено, що в наказі військового комісара Запорізького ОМВК (по стройовій частині) від 10.11.2017 р. № 135, яким позивача  виключено  зі списків ОМВК, відсутні відомості про нарахування позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні, неробочі та святкові дні. 
Також довідка про нараховане грошове забезпечення за період служби з 17.03.2014 р.  по 10.11.2017 р. від 23.07.2020 р. №331/ф  не містить відомостей про виплату позивачу при звільненні  зазначеної компенсації.
Суд погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для нарахування та виплати означеної компенсації, зважаючи на таке. 
Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті  10 Закону № 2011-ХІІ загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України, за винятком випадків, передбачених пунктом 5 цієї статті. Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу. Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.
За змістом частин п`ятої та шостої статті 10  Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу. Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові га неробочі дні, відповідний час для відпочинку надаються командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.
Відповідно до абзацу першого пункту 7 розділу І Порядку № 260  за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.
Контрактом про проходження військової служби, укладеним між позивачем та Міністерством оборони України, встановлено, що Міністерство оборони України зобов`язалось відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження військової служби, зокрема: встановлену тривалість службового часу, крім періоду військових навчань, походів кораблів, бойових стрільб, бойового чергування, несення служби в добовому наряді; надання відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові і неробочі дні.
Таким чином, суд визнає правильним висновок суду першої інстанції, що оскільки чинними нормами законодавства не передбачено обов`язку з виплати грошової компенсації за невикористані дні відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні, неробочі та святкові дні, суд визнає правильним висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені. 
          Доводи апелянта стосовно неврахування судом першої інстанції приписів законодавства про працю стосовно спірного питання суд визнає необґрунтованими, зважаючи на те, що  законодавства  про працю може бути застосовано до правовідносин, які стосуються проходження військової служби у разі не врегулювання спеціальними законами спірних питань.
В цьому випадку приведеними вище нормами спеціальних законів та нормативно-правових актів врегульовано спірне питання, тому  норми законодавства про працю не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. 
Стосовно позовних вимог стосовно бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період і який прийнятий на військову службу за контрактом,  в розмірі восьми мінімальних заробітних плат суд зазначає наступне.
Виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у разі їх прийняття на військову службу за контрактом, була передбачена підпунктом 10 пункту 6  постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 р. № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», при цьому підпунктом 10 пункт 6 цієї постанови був доповнений 14.05.2015   р. на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 р. № 406.
Так, підпунктом 10 пункту 6  постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»  (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено виплачувати: одноразову грошову допомогу військовослужбовцям, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у разі їх прийняття на військову службу за контрактом у таких розмірах: а) особам рядового складу - вісім мінімальних заробітних плат; б) особам сержантського і старшинського складу - дев`ять мінімальних заробітних плат; в) особам офіцерського складу - десять мінімальних заробітних плат.
Тобто, виплата такої одноразової грошової допомоги здійснювалась військовослужбовцям у встановлених розмірах при   призові на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, у разі їх прийняття за контрактом на службу.
Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України позивачем укладено 06.03.2015 р.
Оскільки на час укладення контракту постанова № 1294 не містила жодних положень про виплату військовослужбовцям, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у разі їх прийняття на військову службу за контрактом, одноразової грошової допомоги, суд погоджує висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог в цій частині, а доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції.
Стосовно позовних вимог щодо  не нарахування та не виплати грошової компенсації за неотримане продовольче забезпечення  у розмірі 16  811,07 грн.  суд зазначає наступне.
Згідно з вимогами директиви начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 01.07.2012 р. № Д-322/1/02, Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого  наказом Міністра оборони України від 16.07.1997 № 300, пункту 1.7 Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України, затвердженого  наказом Міністра оборони України від 09.12.2002 № 402, військові частини, які самостійно не ведуть військове господарство, прикріпляються на продовольче забезпечення до найближчих військових частин (установ) які ведуть самостійне господарство за територіальним принципом.
На підставі розпорядження начальника Центрального управління продовольчого забезпечення Збройних Сил України від 02.04.2014 № 341/4/1/718 ІНФОРМАЦІЯ_7 був прикріплений з відповідними категоріями забезпечення продовольством до військової частини НОМЕР_1 (м. Запоріжжя). 17.04.2014 р. Запорізький ОВК отримав атестат форми № 20 за установу та атестати військовослужбовців форми № 21 від військової частини НОМЕР_2 і передав до продовольчої служби військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з наказами районних військових комісарів «Про організацію службової діяльності районних військових комісаріатів на особливий період» військовослужбовці були переведені на казармений стан, розміщувались у розташуванні військових комісаріатів і набували право на отримання харчування відповідно до підпункту «н», пункту 1 приміток до норми № 1 - загальновійськова.
За змістом   постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 №426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту (зі змінами)», наказу Міністра оборони України від 09.12.2002 № 402 «Про затвердження Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час (зі змінами)» щодо впорядкування продовольчого забезпечення особового складу призваного за мобілізацією і які проходять військову службу у військкоматах, право на харчування за цією нормою мають особи за умови розміщення їх у казармах, наметах, гуртожитках у розташуванні військової частини (установи).
З січня 2017 року казармений стан в районних військових комісаріатах був знятий, особовий склад перейшов на режим повсякденної діяльності. Особовому складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та військових комісаріатів Запорізької області доведено вимоги  постанови Кабінету міністрів України від 01.12.2010 № 1094 «Про внесення змін до норм харчування військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань, військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом», що вони набувають право на продовольче забезпечення (грошова компенсація) за рахунок держави (обідом) з 07.12.2010 у разі клопотання військовослужбовця та наказу командира військової частини НОМЕР_1 .
Під час проходження військової служби позивач не звертався до командиру із рапортом про нарахування компенсації за обіди та отримання продовольства в натуральному вигляді за час перебування в наряді.
Відсутність такого рапорту свідчить на користь висновку суду першої інстанції про недотримання саме позивачем процедури отримання грошової компенсації за неотримане продовольче майно та, відповідно, про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.
Доводи апелянта стосовно подання рапорту після звільнення зі служби та необізнаність у наявності у нього права на отримання такої грошової компенсації суд визнає необґрунтованими та зазначає, що подання рапорту  після звільнення з військової служби не створює жодних правових наслідків у вигляді виплати такої грошової компенсації, а необізнаність у питанні права на отримання компенсації не може вважатися обґрунтованою  підставою для задоволення позовних вимог.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за  правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України  розглядаються за правилами загального позовного провадження,  судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку,  крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308, 311,  315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29.04.2021 р.  в справі № 280/7675/20 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29.04.2021 р. в справі № 280/7675/20 за позовом ОСОБА_1 до  Запорізького обласного територіального центра комплектування та соціальної підтримки, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Міністерство оборони України, про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття  11.10.2021 р.  та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
          Повне судове рішення складено 11.10.2021 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко