ПОСТАНОВА 
Іменем України

01 листопада 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 405/4800/15-ц
провадження № 22-ц/4809/1320/21 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, доповідач), Мурашка С. І., Письменного О. А. 
за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І., 
учасники справи:  
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду Кіровограда (суддя Драний В. В.) від 18 травня 2021 року, 
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та обставин справи
01 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у якому просила про таке:
1)визнати за нею право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані при будівництві двоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1 , а саме: 25 шт. фундаментних блоків; 200 метрів арматури; 18000 шт. цегли; 12000 шт. нової цегли; 10 плит перекриття; 3 м? балок для перекриття; 2 м? дощок для підбивки стелі; 60 листів шиферу; 11 пластикових вікон; вхідні двері; 5 міжкімнатних дверей; 120 шт. гіпсокартону; 10 мішків АБС; 350 мішків цементу; 15 м? піску; 10 м? щебеню; електричне обладнання; 100 кв.м плитки для підлоги; обладнання для електроопалення; 5 м? керамзиту; 10 шт. рулонів руберойду; міжповерхові сходи; обладнання ванної кімнати; 320 м профілю під гіпсокартон;
2)стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 вартість будівельних матеріалів, обладнання, вартість робіт, які були використані при будівництві двоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка буде визначена судовою будівельно-технічною експертизою та визнати на них право власності за ОСОБА_2 ;
3)стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 всі понесені по справі витрати.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 21 лютого 2007 року ОСОБА_1  придбала Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а власником 21/50 частин цього будинку був ОСОБА_7 . Будинок з господарськими будівлями розташований на земельній ділянці загальною площею 934,9 кв.м. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 визначено порядок користування земельною ділянкою.
З часу придбання частини будинку позивачка розпочала самочинне будівництво двоповерхового житлового будинку. Будівельні матеріали для будівництва придбавала вона, а також чоловік її дочки ОСОБА_8 . Факт здійснення нею самочинного будівництва був зафіксований Кіровоградським ОБТІ при складані технічного паспорта від 24 липня 2007 року. Станом на 16 травня 2008 року готовність цього об`єкта становила 63%. 
Рішенням сесії Кіровоградської міської ради від 16 вересня 2008 року № 1217 вирішено питання про передачу їй земельної ділянки площею 598,09 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, яку вона використовувала для будівництва вказаного двоповерхового будинку. Однак, приватизацію землі нею не завершено.
З метою завершення будівництва будинку та введення його в експлуатацію, приватизації земельної ділянки 21 липня 2008 року вона взяла у ОСОБА_4 позику в розмірі 30000,00 доларів США зі сплатою процентів. Для забезпечення виконання нею зобов`язань за договором позики, того дня вони уклали договір купівлі-продажу належної позивачці Ѕ частки житлового будинку по АДРЕСА_1 . За усною домовленістю після завершення будівництва ОСОБА_4 мав повернути ОСОБА_6 право на Ѕ частки будинку, а позивачка йому - кошти. При цьому новозбудований двоповерховий будинок вона не продавала, у договорі купівлі-продажу цей об`єкт не вказаний. 
Будівництво вона продовжувала здійснювати до 2009 року.
Однак, ОСОБА_4 , скориставшись тим, що новозбудований будинок не введений в експлуатацію і земельна ділянка не приватизована, 01 квітня 2009 року уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
При цьому ОСОБА_4 , застосовуючи фізичне та психічне насилля, змусив позивачку написати розписку, датовану 2008 роком, згідно з якою вона начебто продала йому Ѕ частину будинку разом із новозбудованим двоповерховим будинком. 
ОСОБА_5 припинив доступ позивачки до об`єкта будівництва, а 09 липня 2010 року продав Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
Рішенням Кіровоградської міської ради від 21 вересня 2010 року № 3949 ОСОБА_2 виділено в користування земельну ділянку загальною площею 0,0935 кв.м. та на підставі цього рішення 29 жовтня 2010 року йому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 118935. Крім того, ОСОБА_2 юридично набув статусу забудовника незакінченого будівництвом об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 . 
Враховуючи, що позивачка не може в законний спосіб набути право власності на новобудову, але вона була власником будівельних матеріалів, обладнання та робіт, які використанні при будівництві, а тому вона вважає, що має право вимагати стягнення з відповідача ОСОБА_2 компенсацію понесених нею витрат на будівництво.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 жовтня 2019 року до участі у цій цивільні справі № 405/4800/15-ц як співвідповідача залучено ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, с. 139-140).
Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цій цивільні справі № 405/4800/15-ц задоволено частково, а саме: накладено арешту на 97/100 частин будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 (т. 2, с.147-150).
Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на будівельні матеріали та стягнення коштів відмовлено повністю, а вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2019 року заходи забезпечення позову скасовано.
Суд дійшов висновку, що позивачка реалізувала своє право власності на будівельні матеріали, що використані при будівництві двоповерхового житлового будинку шляхом укладення договору купівлі-продажу від 21 липня 2008 року, згідно з яким вона продала свою частку у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується відповідною розпискою від 21 липня 2008 року. При цьому, суд вважав недоведеними твердження позивачки про написання нею розписки щодо продажу недобудованого об`єкта нерухомості під тиском ОСОБА_4 . Крім того, додатково суд вказав, що доказів здійснення самочинного будівництва саме позивачка йому не надано.
Суд також не задовольнив заяву відповідача ОСОБА_2 про застосування позовної давності так, як вважав, що вона могла бути застосована лише при умові, що позов є доведеним. Однак позивачка не довела обґрунтованість своїх вимог.
Короткий зміст апеляційної скарги

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , від імені якої діє її представник - адвокат Пантелеєв Олександр Миколайович, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги позивачка зазначила, зокрема, таке. Суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам, які вона надала суду, не навів у рішенні мотивів неприйняття їх до уваги. 
Висновок суду по те, що позивачка продала будівельні матеріали разом з належною їй частиною будинку суперечить наявним у справі доказам. Суд не врахував, що ОСОБА_4 погрозами їй та її чоловікові фактично примусив позивачку підписати розписку від 21 липня 2008 року, згідно з якою вона, нібито, продала половину будинку разом з новобудовою, яка знаходиться на території ділянки (двоповерхова будівля площею 100 кв.м із цегли), що не відповідає дійсності. З приводу написання нею цієї розписки під тиском вона зверталася до правоохоронних органів, що підтверджується листом прокурора Ленінського району м. Кіровограда від 29 травня 2009 року, який суд не врахував.
Не врахував суд і судові рішення у справі № 1111/5235/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Кіровоградської міської ради про усунення перешкод у веденні будинку в експлуатацію.
У скарзі стверджується, що позивача надала достатньо доказів, які підтверджують, що саме вона здійснювала самочинне будівництво і саме вона являлася власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, а отже має право на компенсацію його вартості особою, яка стала власником новобудови. 
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Відповідачка ОСОБА_3 , від імені якої діє представник - адвокат Попов Роман Олегович, подала до суду відзив на апеляційну скаргу в якому заперечує проти доводів апеляційної скарги й просить суд залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Вона вказує, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка реалізувала своє право власності на будівельні матеріали, використані на будівництві двоповерхового житлового будинку, а тому її вимоги безпідставні. Суд надав належну оцінку показанням свідків та іншим доказам, зокрема щодо звернення позивачки до правоохоронних органів з приводу примусу до підписання розписки. На її думку, суд правильно і повно встановив обставини справи, дав їм належну правову кваліфікацію та вирішив спір відповідно до закону.
Інші учасники справи не скористалися передбаченим ст. 360 ЦПК України правом надати до суду відзив на апеляційну скаргу. 
Короткий зміст пояснень сторін, наданих у судовому засіданні
Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Пантелеєв Олександр Миколайович підтримали апеляційну скаргу, надали письмові (т. 3 с. 136 - 142, 174 - 181) та усні пояснення стосовно своїх вимог.
Відповідачка ОСОБА_3 особисто в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, а її представник - адвокат Попов Ромн Олегович апеляційну скаргу не визнав з підстав викладених у відзиві на неї, просив суд залишити вимоги позивачки без задоволення.
Відповідач ОСОБА_2 повідомлений належним чином по час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, але в судове засідання не з`явився, про наявність поважних причин його неявки суд не повідомив.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, але в судове засідання також не з`явився без зазначення причин неявки.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин колегія суддів апеляційного суду постановила протокольну ухвалу про розгляд справи за фактичної явки учасників справи.
Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:
21 лютого 2007 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_9 на підставі договором купівлі-продажу 29/50 частин будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель за адресою: АДРЕСА_1 . 
Надалі, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 вона розпочала будівництво нового двоповерхового житлового будника, який в технічному паспорті від 06 липня 2010 року позначений літерою «В».
Відповідно до висновку ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 16 травня 2008 року №4-1037 та технічного паспорту від 24 липня 2007 року за результатами проведеного обстеження встановлено, що домоволодіння за цією адресою належить ОСОБА_6 (1/2 частина згідно з договором купівлі-продажу від 21 лютого 2007 року № 344) та ОСОБА_7 (2/25 частини та 21/50 частина). Домоволодіння складається з житлового будинку «Аа», сараю «Б», погребу «Д», колодязю «К», воріт «N1», ганку «кр» та житлового будинку (незакінчене будівництво) «В» відсоток готовності якого складає 63% (т. 1, с. 17, с. 21-24).
21 липня 2008 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу за яким продала йому свою Ѕ  частку житлового будника (домоволодіння), який знаходився за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 934,9 кв.м.
Також 21 липня 2008 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_4 розписку, згідно з якою вона взяла у нього в борг 30000 доларів США, а якості застави надала будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу (т. 1, с. 87).
21 липня 2008 року ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_10 підписали розписку, згідно з якою ОСОБА_1 продала половину будинку за адресою: АДРЕСА_1 разом з новобудовою, яка знаходиться на території ділянки (двоповерхова будівля площею 100 кв. м. із цегли), оскільки його не можна було документально оформити. Претензій фінансового характеру не мають (т. 1 с. 83).
Рішенням Кіровоградської міської ради від 16 вересня 2008 року № 1217 вирішено передати ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 598,09 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (т. 1, с. 12). Проте позивачка державний акт про право власності на вказану земельну ділянку не отримала, право власності на неї не зареєструвала.
01 квітня 2009 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 1167 продав Ѕ частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5 . 
09 липня 2010 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу продав цю частину будинку ОСОБА_2 .
Відповідно листа прокурора Ленінського району м. Кіровограда від 29 травня 2009 року № 148 ОСОБА_6 18 квітня 2009 року зверталася до міліції із заявою на дії ОСОБА_11 , який змінив замки в її будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з наданою ОКП «Кіровоградське ООБТІ» інформацією прокуратурою встановлено, що спірний будинок «В» не зареєстрований, є самовільно збудованим, а тому відносини, що виникли між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 є цивільно-правовими (т. 1, с. 19).
Відповідно до висновку ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 11 листопада 2010 року № 1-700 згідно з заявою власника ОСОБА_2 було проведено обстеження домоволодіння по АДРЕСА_1 , та встановлено, що воно належить ОСОБА_2 (1/2 частина згідно з договором купівлі-продажу від 09 липня 2010 року № 759) та ОСОБА_7 (2/25 частини та 21/50 частина). При обстеженні виявлено, що ОСОБА_2 самовільно збудовано житловий будинок «В» загальною площею 98,30 м кв. (т. 1, а.с. 94).
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 118935 від 20 січня 2011 року, виданим на підставі рішення сесії Кіровоградської міської ради від 21 вересня 2010 року № 3949, ОСОБА_2 став співвласником земельної ділянки площею 0,0935 га за адресою: АДРЕСА_1 , з часткою Ѕ, а другим співвласником з часткою такого ж розміру став ОСОБА_13 (т. 1 с. 93-94).
Згідно з сертифікатом відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам серія КД 000597, виданим Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Кіровоградській області 25 листопада 2010 року, забудовником закінченого будівництвом двоповерхового одноквартирного будинку загальною площею 98,3 кв.м. господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , визнано ОСОБА_2 . (т. 1 с. 92).
    Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 травня 2012 року рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 червня 2011 року у справі № 2-253/11 за позовом  ОСОБА_6  до ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_2  про визнання права власності на будівельні матеріали, які були використанні для будівництва двоповерхової будівлі літ. «В», що розташована на земельній ділянці за адресою:  АДРЕСА_1 та усунення перешкод у користування вказаним майном скасовано, а позов на підставі заяви ОСОБА_6 залишено без розгляду (т. 2, с. 174-177, 178).
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 листопада 2012 року у справі № 1111/5235/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , Кіровоградської міської ради, Управління Держкомзему у м. Кіровограді, Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, треті особи на стороні відповідача - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача: ОСОБА_7 про визнання незаконними та скасування рішення Кіровоградської міської ради від 21 вересня 2010 року в частині виділення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0935 га по АДРЕСА_1 ; сертифікату відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам серії КД 000597; державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 118935 виданий ОСОБА_2 ; зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди та надати доступ до новоствореного двоповерхового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та членам комісії по прийманню та введенню в експлуатацію самовільно збудованого будинку, а також зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_6 ключі від дверей даного будинку відмовлено (т. 1, с. 26-27, 28-29).
Згідно з висновком додаткової комісійної будівельно-технічної експертизи № 39 від 20 травня 2019 року, яка була проведена експертами ПП «Науково-дослідна лабораторія судових експертиз» на підставі даних, що містяться у матеріалах справи, ринкова вартість будівельних матеріалів, конструкцій, які використовувалися при будівництві двоповерхового житлового будинку АДРЕСА_1 на дату складання даного висновку становить 500676 грн, з урахуванням ПДВ вартість будівельних робіт становить 680785 грн (т. 2 с. 76-96).
Апеляційний суд додатково встановив таке:
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується інформацією, наданою міським відділом державної реєстрації смертей Кіровоградського міського управління юстиції від 29 вересня 2015 року лист № 540-09/01.1-10 (т. 1 с. 65).
Згідно з інформаційною довідкою № 140163671 від 04 жовтня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 2 с. 105 - 115) 13 березня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області Нікітенко О. В. внесено до Реєстру запис про право власності (номер запису: 49647) на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке має такі ознаки: загальна площа - 148,4 кв.м, житлова площа - 59,8 кв.м, стіни - глина обкл. 0,5 ц, цегла керамічна 0,4, опис: Аакр - житловий будинок загальною площею 50,1 кв.м, в тому числі 24,0 кв.м житлової площі; Вкр1 - житловий будинок загальною площею 98,3 кв.м, в тому числі 35,8 кв.м житлової площі; Б - сарай; Д - погріб; К - колодязь; З - зливна яма; Л - гараж; NN1-3 - огорожа; І - вимощення, земельна ділянка площею 0,0710 га (кадастровий номер: 3510100000:38:292:0020); підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію № 896529 від 14 березня 2013 року; підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 14 березня 2013 року; форма власності - приватна; вид спільної власності - спільна часткова, власник - ОСОБА_2 ; право власності припинено 23 лютого 2018 року на підставі договору купівлі-продажу від 23 лютого 2018 року 3 114 (с. 108 - 109).
23 лютого 2018 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку. Відповідно до п. 1.1. цього договору продавець ОСОБА_2 продав покупцю ОСОБА_3 97/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з п. 1.2. договору житловий будинок, частина якого відчужується за цим договором, має наступні характеристики: житловий будинок літ. «Аакр» загальною площею 50,1 кв.м, в тому числі 24,0 кв.м житлової площі; житловий будинок літ. «Вкр1» загальною площею 98,3 кв.м, в тому числі 35,8 кв.м житлової площі; сарай літ. «Б»; погріб літ. «Д»; колодязь літ. «К»; зливна яма літ. «З»; гараж літ. «Л»; огорожа літ. «NN1-3», вимощення літ. «І»; має загальну площу 148,4 кв.м, в тому числі 59,8 кв.м житлової площі. Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0710 га (кадастровий номер: 3510100000:38:292:0020) (т. 3 с. 165,166).
Право власності на 97/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 23 лютого 2018 року, номер запису про право власності: 25044869 (т. 3 с. 167).
23 лютого 2018 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки. Відповідно до п. 1, п. 2, п.п. 3.1 п. 3 цього договору продавець ОСОБА_2 продав покупцю ОСОБА_3 земельну ділянку під номером АДРЕСА_1 , площею 0,0710 га, кадастровий номер земельної ділянки: 3510100000:38:292:0020, яка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 20 січня 2011 року, виданого на підставі рішення сесії від 21 вересня 2010 року № 3949 Кіровоградської міської ради (т. 3 с. 168, 169).
Право власності на земельну ділянку площею 0,071 га, кадастровий номер: 3510100000:38:292:0020, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 23 лютого 2018 року, номер запису про право власності: 25044994 (т. 3 с. 170).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Згідно з положеннями норм ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України та ст. 2 ЦПК України кожному гарантується право на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів судом.
Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За приписами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).
Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (ст. 177 ЦК України).
Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК України).
За змістом ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, натомість рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).
У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивачка пред`явила вимоги про визнання за нею право власності на будівельні матеріали та обладнання, які було використано при будівництві двоповерхового житлового будинку, а також про стягнення з відповідачів компенсації їх вартості. При цьому вона зазначила, що використала ці матеріали, обладнання тощо для здійснення самочинного будівництва двоповерхового будинку. В обґрунтування своїх вимог вона послалася на норми ст.ст. 331, 376 ЦК України.
Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований ст. 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Одночасно абз. 1 ч. 3 ст. 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). 
Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 331 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, проєктно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.
Отже, об`єкт незавершеного будівництва відповідно до змісту ч. 3 ст. 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво).
Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені у ст. 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.
Так згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
За загальним правилом ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 
Проте в окремих випадках ст. 376 ЦК України передбачає можливість визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.
Таким чином, поняття «об`єкт незавершеного будівництва» у розумінні ч. 3 ст. 331 ЦК України та «самочинно збудований об`єкт» в сенсі ч. 1 ст. 376 цього ж Кодексу мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання.
За твердженням самої позивачки, яке підтверджується матеріалами справи, вона, набувши 21 лютого 2007 року право власності за 29/50 частин будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель за адресою: АДРЕСА_1 , розпочала поруч з існуючими будівлями та спорудами цієї садиби будівництво двоповерхової будівлі житлового будинку на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проєкту, тобто здійснювала самочинне будівництво, яке не завершила.
У зв`язку з цим, посилання ОСОБА_6 в обґрунтування свого позову на положення ст. 331 ЦК України є безпідставними.
Як зазначено вище, за певних умов чинне законодавство передбачає можливість набуття особою, яка здійснила самочинне будівництво, або власником земельної ділянки, на якій інша особа здійснила таке будівництво, права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна.
Водночас за ч. 6 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.
Аналіз змісту частин 3, 4 ст. 376 ЦК України дає суду підстави для висновку, що законодавець визначив підстави і порядок легалізації забудовником або власником землі самочинно збудованого нерухомого майна. При цьому сам об`єкт незаконно здійсненого будівництва стає об`єктом цивільних прав.
У тому випадку, коли легалізацію незаконного будівництва здійснив власник земельної ділянки на якій розташований такий об`єкт, котрий є відмінним від його забудовника, майнові права останнього теж підлягають захисту шляхом відшкодування понесених ним витрат на будівництво, що передбачено ч. 6 ст. 376 ЦК України. 
    Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 став співвласником земельної ділянки площею 0,0935 га за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 118935 від 20 січня 2011 року, на якій ОСОБА_1 здійснювала самочинне будівництво двоповерхового будинку, закінчив його будівництво та отримав як забудовник сертифікатом відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам на закінчений будівництвом двоповерховий одноквартирний будинок загальною площею 98,3 кв.м. господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , а 13 березня 2013 року у Реєстрі прав власності на нерухоме майно було зареєстровано за ним право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить, зокрема, житловий будинок «Вкр1» загальною площею 98,3 кв.м, в тому числі 35,8 кв.м житлової площі.
Таким чином, встановлені судом першої інстанції неоспорювані обставини цієї справи вказують на те, що саме ОСОБА_2 здійснив легалізацію розпочатого ОСОБА_1 самочинного будівництва двоповерхового житлового будинку та набув право власності на нього.
Отже, враховуючи підстави позову та зміст ч. 6 ст. 376 ЦК України, належним відповідачем у цій справі є ОСОБА_2 , як власник земельної ділянки на якій здійснено самочинне будівництво та особа за яким визнано право власності на це нерухоме майно. 
Натомість ОСОБА_3 , яку суд залучив до участі у справі як співвідповідача, придбала за договором вже завершений будівництвом об`єкт нерухомості, у попереднього його власника, ОСОБА_2 , тобто вона не являється тим власником земельної ділянки, який легалізував здійснене на ній іншою особою самочинне будівництво та до якого можуть бути пред`явлені вимоги з підстав, передбачених ч. 6 ст. 376 ЦК України. 
З таких міркувань колегія суддів апеляційного суду робить висновок, що суд першої інстанції правильно відмовив в позові до ОСОБА_3 .
Стосовно ж вимог до ОСОБА_2 , то заперечуючи проти них відповідач надав суду розпису ОСОБА_1 у якій вона вказує, що продала пів будинку за адресою: АДРЕСА_1 разом з двоповерховою новобудовою площею 100 кв.м, яка знаходиться на території ділянки, яку неможливо було документально оформили, і претензій фінансового характеру вона не має. 
З розписки вбачається, що всі понесені ОСОБА_6 витрати на самочинне будівництво, зокрема, витрати на придбання матеріалів та обладнання, оплату вартості робіт тощо, були нею продані набувачу за договором купівлі-продажу від 21 липня 2008 року - ОСОБА_4 . 
Тобто позивачка, яка являлася власником придбаних нею для будівництва матеріалів, обладнання тощо, за своєю волею розпорядилася належною їй власністю на оплатній основі, а тому її вимога до ОСОБА_2 фактично є вимогою про отримання повторної грошової компенсації за раніше відчужене нею майно, що є неправомірним та безпідставним. 
Та обставина, що в укладеному між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 договорі купівлі-продажу частки будинку з його приналежностями не вказане використане позивачкою під час самочинного будівництва двоповерхового будинку майно не є доказом того, що воно не було продане.
Предметом нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , було право на існуючий об`єкт нерухомого майна, а точніше на частку у праві на існуючий житловий будинок та приналежні до нього будівлі й споруди.
Щодо продажу матеріалів та обладнання, що використовуються на будівництві, то законодавство не містить особливих вимог щодо форми такого договору, а тому такий правочин міг бути вчинений у будь-якій формі. 
Надана відповідачем розписка, свій підпис на якій позивачка визнає, є доказом вчинення позивачкою та ОСОБА_4 такого правочину. Наявність підпису позивачки на розписці підтверджує її намір та волевиявлення, як сторони правочину, а також забезпечує їх ідентифікацію. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачкою того факту, що вказана розписка підписана нею внаслідок фізичного та психологічного тиску з боку ОСОБА_4 і невстановлених осіб. 
Сам по собі факт звернення позивачки до органів прокуратури чи правоохоронних органів із заявою про вчинення відносно неї протиправних дій не може бути неспростовним і достатнім доказом істинності викладених у таких заявах обставин. Належних, допустимих та достовірних доказів фактів вчинення відносно позивачки фізичного або психологічного тиску з метою змусити підписати цю розписку суду не надано, а отже, ці обставини, на які посилалася позивачка, нею не доведені.
Встановивши, що позивачка розпорядилася придбаними нею для будівництва матеріалами та обладнанням до того, як ОСОБА_2 закінчив будівництво двоповерхового житлового будинку і оформив право власності на нього, суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову, вказавши про відсутність у позивачки права на його пред`явлення.
Інший висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачкою здійснення саме нею витрат на придбання будівельних матеріалів та обладнання, які використані при самочинному будівництві двоповерхового будинку, суперечить встановленим самим же судом обставинам, що саме позивачка розпочала у 2007 році самочинне будівництво і здійснювала його до 2008 року, коли ступінь готовності об`єкта складала 63%, а також попередньому висновку суду про те, що вона продала ці матеріали ОСОБА_4 .
Крім того, цей висновок суперечить дослідженим судом доказам (видатковим документам на придбання будівельних матеріалів (цегла, шифер, т. 1, с. 13-15), комерційній пропозиції Фабрики вікон «Shemesh» (т. 1, с. 16) у справі на підставі яких він правильно встановив обставини справи.
Проте, хибність цього висновку не спростовує правильність попереднього висновку те не впливає на законність і обґрунтованість рішення суду в цілому. 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував інші рішення судів у справі № 1111/5235/12 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , Кіровоградської міської ради, Управління Держкомзему у м. Кіровограді, Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, треті особи на стороні відповідача - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача: ОСОБА_7 про визнання незаконними та скасування рішення Кіровоградської міської ради від 21 вересня 2010 року в частині виділення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0935 га по АДРЕСА_1 , сертифікату відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам, державного акту на право власності на земельну ділянку, усунути перешкоди у користуванні новоствореним двоповерховим будинком за цією адресою.
У справі № 1111/5235/12 суд відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 визнавши на їх безпідставність. Висловлене ж в ухвалі Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2013 року припущення, що позивачка може вважатися власником матеріалів, обладнання тощо, які були використанні при будівництві та може звертатися до суду з підстав, передбачених ч. 6 ст. 376 ЦК України, є лише вказівкою про ймовірний шлях вирішення спору, але у жодному разі суд не робив будь-яких висновків з цього питання. 
Крім того, як зазначено у п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Аргумент апеляційної скарги є аналогічними доводам позовної заяви та не спростовує висновок суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивачки, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
За викладених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 травня 2021 року не підлягає задоволенню, тож рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.
Про судові витрати
Згідно з п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, суд апеляційної інстанції не має підстав для перерозподілу судового збору, як і підстави для присудження позивачці компенсації судових витрат, понесених нею в суді апеляційної інстанції.
Відповідачі вимог про компенсації судових витрат до суду не подавали.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 травня 2021 року без змін.
  Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 23 листопада 2021 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді С. І. Мурашко

О. А. Письменний