ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2021 р.	Справа № 520/3119/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання  Щеглової Г.О.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2021, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В.,  м. Харків, повний текст складено 20.05.21 по справі № 520/3119/21
за позовом           ОСОБА_1      
до         Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області                    
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягненя середнього заробітку за час вимушеного прогулу і компенсації,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому , з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог , просить суд : - визнати протиправною бездіяльність Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області  , яка полягає у затримці видачі йому трудової книжки внаслідок складення повноважень Сахновщинського селищного голови; - стягнути з Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області на його користь 78 060 гривень середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки; - допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати середнього заробітку за один місяць; - зобов`язати Сахновщинську селищну раду Красноградського району Харківської області видати нове розпорядження про припинення його повноважень на посаді Сахновщинського селищного голови з дня видачі трудової книжки; - стягнути з Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області на його користь 10 000,00 гривень компенсації за завдану моральну шкоду; - стягнути з Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області на його користь понесені витрати по сплаті судового збору.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем протиправно вдень звільнення не було видано трудову книжку. Зазначені дії позивач вважає протиправними, у зв`язку з чим звернувся до суду з даною позовною заявою.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 адміністративний позов  ОСОБА_1 залишено без задоволення.
ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу , вважає , що рішення суду першої інстанції таким, що прийняте з грубим
порушенням норм матеріального та процесуального права, з явним перекрученням
усіх матеріалів та обставин справи в сторону відповідача,  без взяття до уваги матеріалів справи та
правової позиції позивача, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року , прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Сахновщинська селищна рада Красноградського району Харківської області заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги , вважає рішення суду першої інстанції правомірним та винесеним з урахуванням всіх обставин справи , просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги , рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Відповідно до ч. ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін , перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з того , що відповідачем не чинилися перешкоди позивачу в отриманні трудової книжки, а зазначені позивачем у відповіді на відзив пояснення щодо отримання листів відповідача щодо інформування про отримання трудової книжки підтверджують факт неможливості своєчасного вручення саме з вини позивача.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції , виходячи з наступного.
Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правовідносини з приводу проходження публічної служби в органах та на посадах місцевого самоврядування унормовані, насамперед, приписами Закону України “Про службу в органах місцевого самоврядування”.
Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України “Про державну службу”, Кодексу законів про працю, Закону України “Про оплату праці”, Закону України “Про відпустки” тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в органах місцевого самоврядування.
Статтями 140-146 Конституції України визначені конституційні засади функціонування місцевого самоврядування в Україні, котрі деталізовані у приписах Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".
Так, відповідно до ст.1, ст.5, ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ст.ст.12, 51, 53, 541 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органами місцевого самоврядування є, зокрема: 1) сільські, селищні, міські ради; 2) виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи; 3) міський, селищний сільський голова як головна посадова особа територіальної громади; 4) староста.
Звідси слідує, що орган місцевого самоврядування - рада, виконавчий комітет ради та виконавчі органи ради і міський, селищний, сільський голова є різними окремими та незалежними суб`єктами владних повноважень у розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України.
Згідно з ч.1 ст.42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" повноваження новообраного сільського, селищного, міського голови починаються з моменту складення ним присяги відповідно до Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" на пленарному засіданні відповідної сільської, селищної, міської ради, на якому відповідною територіальною виборчою комісією були оголошені рішення щодо його обрання та реєстрації. Повноваження сільського, селищного, міського голови закінчуються в день відкриття першої сесії відповідної сільської, селищної, міської ради, обраної на наступних чергових місцевих виборах, або, якщо рада не обрана, з моменту вступу на цю посаду іншої особи, обраної на наступних місцевих виборах, крім випадків дострокового припинення його повноважень відповідно до частин першої та другої статті 79 цього Закону.
Отже, за загальним правилом повноваження новообраного (тобто кожного обраного, у тому числі і знов) сільського, селищного, міського голови починаються з моменту складення ним присяги та припиняються (закінчуються) в день відкриття першої сесії відповідної сільської, селищної, міської ради, обраної на наступних чергових місцевих виборах.
Таким чином, відносно сільського, селищного, міського голови законодавець замість юридичної конструкції призначення на посаду публічної служби та звільнення з посади публічної служби використовує зовсім іншу юридичну конструкцію, а саме: набуття повноважень сільського, селищного, міського голови (тобто вступ на посаду) і припинення/закінчення повноважень сільського, селищного, міського голови.
Включенням із наведеного правила є приписи ч.2 ст.42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", якими унормований випадок звільнення з посади міського, селищного, сільського голови у зв`язку із достроковим припиненням повноважень міського, селищного, сільського голови.
При цьому, використану законодавцем у положеннях даної статті юридичну конструкцію "відповідно до Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" слід розуміти виключно як процедуру складання/прийняття присяги, а не як кваліфікуючу умову для визначення наявності або відсутності підстави для складання/прийняття присяги.
Відповідно до абз.1 ч.2 ст.46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" перша сесія новообраної сільської, селищної, міської ради скликається відповідною територіальною виборчою комісією не пізніш як через два тижні після реєстрації новообраних депутатів ради в кількості, яка забезпечує повноважність складу ради відповідно до статті 45 цього Закону. Перше пленарне засідання першої сесії відкриває голова зазначеної територіальної виборчої комісії, який інформує раду про підсумки виборів депутатів, а також про підсумки виборів відповідно сільського, селищного, міського голови. З моменту визнання повноважень депутатів ради нового скликання та новообраного сільського, селищного, міського голови відповідно до статті 42 цього Закону головує на пленарних засіданнях ради першої сесії новообраний голова.
Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Статтею 48 КЗпП України визначено, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів.
Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58).
Згідно пункту 1.1 ч. 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (далі – Інструкція) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 ч. 4 Інструкції, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
При цьому для осіб працездатного віку необхідно вказати час, тривалість та місце проходження підвищення кваліфікації, яке пройшов працівник за останні два роки перед звільненням.
Трудова книжка заповнюється одночасно українською та російською мовами і засвідчуються окремо обидва тексти.
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним   органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.
Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Тобто , підставою для відповідальності роботодавця за затримку видачі звільненому працівнику його трудової книжки є наявність вини роботодавця, а саме: вчинення ним протиправних дій чи допущення протиправної бездіяльності, які спричинили таку затримку.
Відповідно до розпорядження Сахновшинського селищного голови Красноградського району Харківської області від 04.12.2020 позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із припиненням повноважень.
Тобто , 04.12.2020 у Сахновшинської селищної Красноградського району Харківської області виник обов`язок , визначений ст. 47 Кодексу законів про працю України, видати ОСОБА_1 трудову книжку.
В день звільнення – 04.12.2020 трудова книжка не видана позивачу , що не заперечується сторонами, тобто відповідачем не виконано обов`язку  , визначеного ст. 47 Кодексу законів про працю України, щодо видачі ОСОБА_1 трудової книжки.
12.02.2021 року позивачем подано відповідачу заяву про отримання трудової книжки.
Відповідач наполягає на тому , що неодноразово надсилалися листи позивачу про необхідність отримання трудової книжки, які містяться в матеріалах справи.
Так, колегією суддів в судовому засіданні встановлено , що лист Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області від 15 лютого 2021 року № № 02-16/ 216 за результатами розгляду на заяви позивача від 12.02.2021   , в якому позивачеві повідомлялось про те, що він може в будь який зручний для нього час звернутися до Сахновщинської селищної ради для отримання його трудової книжки, позивач не отримував. Доказів направлення та отримання вказаного листа матеріали справи не містять.
Представник позивача та позивач в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтвердили отримання позивачем 12.03.2021 р листа Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області від 12.03.2021 р № 02-16/362 , яким рада звертається до ОСОБА_1 з проханням отримати трудову книжку.
Всі інші листи Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області датовані після 12.03.2021 , якими рада зверталася до ОСОБА_1 з проханням отримати трудову книжку , отримані позивачем , що ним не заперечується .
Тобто , до 12.03.2021 року відповідач не вчиняв жодних дій щодо можливості видачі ОСОБА_1 трудової книжки.
Враховуючи те , що в день звільнення – 04.12.2020 трудова книжка не видана ОСОБА_1 , до 12.03.2021 року відповідач не вчиняв жодних дій щодо можливості видачі ОСОБА_1 трудової книжки, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності вини Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області  у затримці видачі трудової книжки ОСОБА_1  в період з 04.12.2020 до 12.03.2021 р., у зв`язку з чим позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки за вказаний період в розмірі 93642,48 грн. з розрахунку : 66 р.д. (дні затримки)*1419,28 грн (середньоденна заробітна плата).
На підставі встановлено вище колегія суддів дійшла висновку щодо задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльності Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області  , яка полягає у затримці видачі ОСОБА_1 трудової книжки внаслідок складення ним повноважень Сахновщинського селищного голови та стягнення з Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області  на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки за період з 04.12.2020 року по 12.03.2021 року у розмірі 93642,48.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04 листопада 2020 року у справі 812/390/16.
Доводи , позивача з посиланням на те , що навіть після надходження перших повідомлень про отримання трудової книжки  він не мав навіть фактичної можливості забрати трудову книжку , оскільки у них відсутня інформація про місце отримання трудової книжки, а саме адреси за якою слід прибути для отримання трудової книжки, колегія суддів вважає необґрунтованими , оскільки листи Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області містять вказівку на адресу за якою знаходиться рада, крім того адреса ради є загальновідомим фактом,  факт відсутності певних робітників ради за адресою, вказаною в листах , не встановлений.
Щодо позовної вимоги про допущення до негайного виконання рішення суду в частині виплати середнього заробітку за один місяць, колегія суддів зазначає , що  відповідно до пунктів 2-3 частини першої статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Колегія суддів вважає, що приписи вказаної норми застосуються у випадках, коли суд дійшов до висновку про наявність підстав для поновлення особи на посаді та стягнення середнього заробітку, але таке рішення ще не набрало законної сили.
Оскільки в силу приписів ч. 1 ст. 325 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, вказане свідчить про те, що рішення суду має виконуватися відповідачем негайно в повному обсязі (як щодо поновлення особи на посаді так і щодо стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу), у зв`язку з чим вказана вище вимога позивача задоволенню не підлягає.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області   видати нове розпорядження про припинення повноважень позивача на посаді Сахновщинського селищного голови з дня видачі трудової книжки , колегія суддів зазначає , що на момент розгляду даної справи трудова книжка позивачем не отримана  , тобто такі вимоги заявлені на майбутнє та стосуються інших правовідносин, тому не можуть бути вирішені при розгляді даного позову.
Стосовно позовної вимоги про стягнення з Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області   на користь позивача 10 000,00 гривень компенсації за завдану моральну шкоду, колегія суддів виходить з наступного.
За загальним правилом, яке встановлено в частині першій статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
За такого правового регулювання, суд дійшов висновку, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, неодноразово були сформульовані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року в справі № 750/6330/17. Верховний Суд дійшов висновку про те, що адекватне відшкодування шкоди, в тому числі й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їхню інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 25 квітня 2019 року в справі № 818/1429/17, від 27 червня 2019 року в справі № 825/1030/17, від 12 листопада 2019 року в справі № 818/1393/17, від 18 листопада 2019 року в справі № 820/5044/18, від 28 листопада 2019 року в справі № 826/27549/15, від 28 лютого 2020 року в справі № 804/2593/17, від 18 червня 2020 року в справі № 339/183/16-а, від 02 вересня 2020 року в справі № 1340/4056/18, від 24 вересня 2020 року в справі № 1.380.2019.001368, від 18 лютого 2021 року в справі № 420/7423/19 та від 25 березня 2021 року в справі № 520/4577/19, указував на те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Поняття “моральна шкода” є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку.
Однак позивачем до суду не надано жодних доказів заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру (завдання моральної шкоди).
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою та у її задоволенні слід відмовити.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до пунктів 1 та 4 частини 1 статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.
Згідно із пунктом 7 частини 3 статті 317 КАС України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що суд першої інстанції під час вирішення спірних правовідносин дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.
Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 по справі № 520/3119/21 скасувати.
Прийняти нове рішення, яким   позов задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області  , яка полягає у затримці видачі ОСОБА_1 трудової книжки внаслідок складення ним повноважень Сахновщинського селищного голови.
Стягнути з Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області  на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки за період з 04.12.2020 року по 12.03.2021 року у розмірі 93642,48.
В іншій частині в задоволенні позову відмовити
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору, а саме за подання позову - 908,00 грн. та за подання апеляційної скарги - 1362,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.  
Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис)	А.М. Григоров    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  13.12.2021 року