Номер провадження: 22-ц/813/4636/21 
Номер справи місцевого суду: 520/6268/18
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом
В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року, представник  ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , в якому просив суд визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на ј частини кватири за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання права власності на ј частку квартири АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 – відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду,  представник  ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання, призначене на 28.10.2021 року з`явився представник апелянта ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
Відповідач ОСОБА_3 до суду не з`явився, хоча були повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 30 серпня 1961 року Райбюро ЗАГСу Ленінського району міста Одеси було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про що в Книзі записів актів громадянського стану складено відповідний актовий запис №1170. У зв`язку з реєстрацією шлюбу ОСОБА_5 – змінила прізвище на « ОСОБА_6 ». Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.72).
Від вказаного шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_7 мають двох спільних дітей: сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №121, та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис №808. У вказаних актових записах в графі дані про батька вказаний – ОСОБА_4 , в графі відомості про матір – ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 (а.с.70), та серії НОМЕР_3 (а.с.71).
Відповідно до довідки ЖБК «Приморський 17» за №26«б» від 02.10.1996 року, ОСОБА_7 виплатила пайовий внесок в сумі 8246 рублів 10.02.1991 року, а саме в рахунок квартири, загальною площею 62,31 кв.м., яка складається з трьох кімнат, на 4 поверсі в будинку АДРЕСА_4 (а.с.21).
20 листопада 1996 року Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі технічного паспорту від 11.10.1996 року, довідки ЖБК «Приморський 17» про виплату паю за №26«б» від 02.10.1996 року, видано на ім`я ОСОБА_7 , свідоцтво №1107 про право власності на квартиру АДРЕСА_5 (а.с.19).
ОСОБА_7 16 січня 1997 року було зареєстровано за собою право власності на вказану квартиру на підставі зазначеного свідоцтва в КП «Одеське міжміське бюро технічної інвентаризації» за №156 стр.75 кн.23к, що підтверджується відповідним записом і штемпелем на зворотній сторінці свідоцтва (а.с.10).
Вказані обставини, щодо належності квартири АДРЕСА_5 , на праві власності ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва №1107 про право власності на квартиру від 20.11.1996 року, підтверджується довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за №2842-11/1051 від 02.04.2018 року (а.с.133, зворотна сторінка).
26 листопада 1998 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було розірвано Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси, про що складено актовий запис №961, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 (а.с.18). 
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 у віці 66 років померла, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції міста Одеси складено актовий запис №4189.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, щов задоволенні позову щодо визнання за позивачем права власності на нерухоме майно в порядку спадкування слід відмовити, оскільки позов не підлягає до задоволення з підстав невірно обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів, а також необґрунтованістю вимог. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, згідно із ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1220 ЦК України встановлено, що внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст. 46 цього Кодексу).
У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України.
Судовим розглядом справи встановлено, що внаслідок смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , відкрилась спадщина на належне їй за час життя майно, спадкоємцями першої черги до майна якої за законом є: син – ОСОБА_1 та син – ОСОБА_3 .
З наявної у матеріалах справи копії спадкової справи №954/2005, заведеної до майна ОСОБА_7 вбачається, що з заявами про прийняття спадщини за законом після смерті останньої звернулись її сини: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 58-105).
Крім того, з вказаної копії спадкової справи також вбачається, що із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя – на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 звернувся і ОСОБА_4 , як набута ним та ОСОБА_7 в період перебування у зареєстрованому шлюбі (а.с. 62).
При цьому, як встановлено судом та сторонами не заперечується, що державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори жодному зі спадкоємців до майна  ОСОБА_7 ,померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , свідоцтво про прийняття спадщини не видавалось, як і не видавалось свідоцтво на частку в спільному майні подружжя ОСОБА_4 .
Надалі, ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 68 років помер ОСОБА_4 .
Спадкоємцями до майна померлого є його два сини: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії спадкової справи №284/2007, заведеної до майна ОСОБА_4 , із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті останнього звернулись його сини: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 108-135). 
Також судом встановлено, що 27 квітня 2018 року державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за №1458/02-31, якою відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири АДРЕСА_3 , оскільки спадкоємцем не надано документів про право власності на частку квартири на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 (а.с. 134-135). 
Звертаючись до суду із даним позовом, позивач ОСОБА_1 вважав, що оскільки квартира  АДРЕСА_3 , була придбана ОСОБА_7 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , тому вона є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак Ѕ частка квартири входить до спадкового майна після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , як така, права власності на яку померлий за час життя не встиг за собою зареєструвати.
Зазначене вказане також і у доводах апеляційної скарги, в якості підстави для скасування оскаржуваного рішення. 
Разом з тим, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що суду спочатку необхідно встановити належність спадкового майна померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , яке підлягає до спадкування, оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Як встановлено судом 26 листопада 1998 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було розірвано Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси, про що складено актовий запис №961, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 (а.с.18).
ОСОБА_7 набула право власності на квартиру  АДРЕСА_5 , на підставі свідоцтва № НОМЕР_5 про право власності на квартиру, виданого 20 листопада 1996 року Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради, в період перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та за час життя, не зареєстрував за собою право власності на Ѕ частку вказаного майна, про що зокрема зазначено позивачем ОСОБА_1 у своїй позовній заяві (а.с. 1). 
Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (чинного на час набуття подружжям спірного майна) передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Аналогічною за змістом є й норма ст. 60 Сімейного кодексу України, відповідно до якої визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України,  особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Зазначена правова позиція, зокрема, висловлена у постанові Верховного Суду України у справі №376/5390/14-ц від 05.04.2017 року.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що перебуває у власності двох або більше осіб належить їм на праві спільної сумісної власності.
Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Згідно ст. 372 ЦК України майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 1226 ЦК України  частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.  Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.
Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
При цьому, суд враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, відповідно до яких спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. При цьому, зі змісту статті 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.
У спірних правовідносинах поділ спільного сумісного майна у позасудовому порядку, шляхом укладання відповідної угоди між співвласниками, є неможливим у зв`язку зі смертю обох співвласників. 
Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, тому спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування.
Однак, судом встановлено, що позивачем у позові не було заявлено вимоги щодо визначення частки померлого ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на спадкове майно – квартиру АДРЕСА_3 .
Разом з тим, відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, оскільки позивачем не заявлялись відповідні вимоги щодо визначення частки померлого ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на спадкове майно – квартиру АДРЕСА_3 , тому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про позбавлення його права самостійно розглядати це питання.
Більш того, судом вірно враховано, що якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування (Лист Вищого спеціалізованого суду України від 16 травня 2013 року за №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»), а у відповідності до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У доводах апеляційної скарги, представник  ОСОБА_1  – ОСОБА_2 посилається на те, що позивач не повинен був встановлювати у судовому порядку частку яка належала ОСОБА_4 , оскільки частки кожного із співвласників – ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у праві спільної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 є рівними. Оскільки обидва співвласника померли, частка змінена не може бути та відповідно до закону встановлюється по Ѕ кожному співвласнику. 
Разом з тим, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що першочергово необхідно встановити належність спадкового майна померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
Колегія суддів наголошує на тому, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що за життя спадкодавець ОСОБА_4 не набув права власності у порядку спадкування на оспорювану квартиру, у зв`язку із чим, спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.
Як встановлено судом та підтверджено самим позивачем ОСОБА_1 , померлий ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7 , спадщину не отримав.
Також, як встановлено з постанови державного нотаріуса Четвертої Одеської державної нотаріальної контори від 27.04.2018 року, видати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 , неможливо, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на частку співвласника зазначеної квартири.
Встановивши, що ОСОБА_4 не отримав свідоцтво про право власності на частку квартири, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що спірна частка квартири не належала ОСОБА_4 на день його смерті і відповідно не увійшла до спадщини після нього.
Тому посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не повинен був встановлювати у судовому порядку частку яка належала ОСОБА_4 , оскільки частки кожного із співвласників –  ОСОБА_7  та ОСОБА_4  у праві спільної власності на спірну квартиру є рівними, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів, що спірне майно входить до складу спадщини та належало спадкодавцю ОСОБА_4 .
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, та незгоди з висновками суду першої інстанції. Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 08.11.2021 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда