П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 грудня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/3654/20	
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.
          Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів – Джабурії О.В.,
                                  - Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку та компенсації у розмірі 56  655,03 грн,

В С Т А Н О В И Л А :
03 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій просив: 
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачеві середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 10.12.2019 по 14.05.2020, виплати втраченої частини доходу при виплаті ймовірної компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 та 2017 роки;
стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 10.12.2019 по 14.05.2020 у розмірі 56 545,65 грн, втраченої частини доходу при виплаті ймовірної компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 та 2017 роки в сумі 109,38 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що при звільненні з військової служби йому не виплачена грошова компенсація відпустки як учаснику бойових дій та компенсація за неотримане речове майно, в зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача у досудовому порядку шляхом направлення звернення про виплату компенсації відпустки. 14.05.2020 на картковий рахунок позивача зараховано 21 876,40 грн. Позивач вважає, що військовою частиною НОМЕР_1 допущено затримку розрахунку при його звільненні з військової служби, що є порушенням ст. 116 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), а тому у відповідності до ст. 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку за період з 10.12.2019 по 14.05.2020, а також виплати компенсації втраченої частини доходу.
Судова колегія звертає увагу, що на виконання вимог ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 про залишення позовної заяви без руху, позивач надавав пояснення, в яких, крім іншого, вказував, що в даному правовому випадку відсутні підстави для застосування строку позовної давності.
Крім того, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору (а.с. 63-66).
Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що відповідно до ст.117 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у разі відсутності спору про розмір належних до виплати звільненому працівнику сум. Відповідач вважає, що оскільки ним добровільно виплачено позивачу компенсацію за невикористану відпустку, підстави для задоволення позову відсутні.
Позивач надав відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідач у своїх запереченнях застосовує посилання на норми права із власним суб`єктивним трактуванням, а його твердження мають ознаки викривлення фактів щодо фактичних обставин справи. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки).
Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки) в сумі 11 925,48 грн. (одинадцять тисяч дев`ятсот двадцять п`ять гривень сорок вісім копійок).
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".
У задоволенні вимоги про стягнення з ВЧ НОМЕР_1 середнього заробітку в сумі 56 545,65 грн. та компенсації втрати частини доходу в сумі 109,38 грн. - відмовлено. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для розгляду справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що судом не витребувано запитуваних ним документів. Аргументи суду при застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування абсолютно не відповідають обставинам справи. Крім того, суд міг вийти за межі позовних вимог лише з метою захисту прав позивача, пов`язаних із нарахуванням йому грошового забезпечення, але в цій справі цього не відбулось.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити позовну заяву без задоволення.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ВЧ НОМЕР_1 також подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для розгляду справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою у задоволені позовної заяви відмовити в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що станом на день звільнення із військової служби позивач не набув права на виплату компенсації невикористаної щорічної основної відпуски, оскільки це не було передбачено в наказі від 09.12.2019. Вказане передбачили шляхом внесення змін до наказу від 09.12.2019, що відбулося 08.05.2020 та одразу відповідна компенсація була виплачена, що свідчить про своєчасний розрахунок з позивачем. Крім того, компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» не передбачено.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив врахувати наведені ним доводи
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 01.10.2015 по 09.12.2019 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 221-РС від 05.12.2019 позивач звільнений з військової служби у запас відповідно до підпункту "б" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 281 від 09.12.2019 позивач виключений із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а. с. 17).
Оскільки, при звільненні з військової служби позивачу не виплачена грошова компенсація за невикористані дні основної щорічної відпустки за 2016-2017 роки, 24.02.2020 року він звернувся до відповідача із заявою про виплату відповідної компенсації (а. с. 18).
На заяву ОСОБА_1 ВЧ НОМЕР_1 надала відповідь 08.05.2020 (а. с. 20), згідно якої прийнято рішення внести зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.12.2019 № 281, а саме:
наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.05.2020 № 93 внесено зміни щодо виплати позивачу компенсації за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2016 рік та компенсації за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2017 рік (а. с. 21-22).
14.05.2020 на картковий рахунок позивача від відповідача надійшла сума в розмірі 21 876,40 грн. (а. с. 38).
Відтак, на переконання ОСОБА_1 , відповідач у відповідності із ст. 117 КЗпП України має виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що трудове законодавство у питаннях, що не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців, а тому доводи відповідача про зворотнє, судом не приймаються до уваги. У позивача наявне право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби. Належним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах є визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки) та стягнення з неї на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.12.2019 по день фактичного розрахунку - 14.05.2020 у розмірі 11 925,48 грн. Відповідач повинен був нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів не пізніше травня 2020 року, тобто в тому місяці, коли відбулась виплата останньої частини грошового забезпечення, належного позивачу. Із змісту Закону № 2050 та Порядку № 159 слідує, що обрахунок конкретного розміру компенсації, яка підлягає виплаті, є компетенцією відповідача, а тому саме на відповідача покладено обов`язок визначити суму компенсації. 
При цьому суд виходив з дотримання позивачем строків звернення до суду. 
Судова колегія частково не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Спірні правовідносини у цій справі виникли  з  приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки  розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП України, у зв`язку з невиплатою позивачу у день його звільнення з військової  служби компенсації за невикористані дні основної відпустки, та компенсації втраченої частини доходу, який складається з компенсації відпустки.
На думку судової колегії, одночасно із констатацією обов`язку власника або уповноваженого ним органу в день звільнення працівника провести з ним розрахунок та здійснити виплату всіх належних йому сум, суду слід було встановити дотримання останнім строку звернення до суду із даним позовом.
Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16,  за  змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці»  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за  своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди  за  виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно  з  умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не складової заробітної плати та звернення працівників із позовними заявами про стягнення зазначених компенсаційних виплат за порушення права на оплату праці повинно обмежуватись строком, визначеним 122 КАС України. 
За таких умов, помилковими є доводи позивача, що він мав право звернення до суду без обмеження будь-яким строком.
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 статті 4 КАС України).
Оскільки ОСОБА_1 проходив військову службу та звільнений  з  неї у запас відповідно до п.п. «б» (за станом здоров`я) пункту 2  частини  п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», то цей спір є публічно-правовим спором  з  приводу проходження і звільнення  з  публічної служби.
Відповідно до  частини  першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення  з  публічної служби є місячний строк, установлений  частиною  п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас  частиною  першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду  за  вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися  з  заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк  з  дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк  з  дня вручення копії наказу про звільнення або  з  дня видачі трудової книжки.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку  за весь час затримки  по день фактичного  розрахунку при звільненні,  перебіг якого розпочинається  з  дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган,  з  вини якого сталася  затримка  виплати всіх належних  при звільненні  сум, фактично  з  ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі  за  конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку  з  положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу.
Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
За  приписами  частини  першої статті 19 ЦПК України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства.  При  цьому норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою  за  загальну позовну давність.
Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати  з  розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі №240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року)  за  схожих фактичних обставин сформулював висновки, що установлений у  частині  першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства  з  вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і  частина  п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення  з  публічної служби, є спеціальною нормою щодо  частини  другої цієї статті  з  установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Отже,  з  огляду на те, що строк звернення до суду  за  вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні,  як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою  частини  п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах  частини  першої статті 233 КЗпП України.
Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11 лютого 2021 року в справі №240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування  частини  першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду  з  вимогами про стягнення середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні,  викладеному в його постановах та погодився  з  висновком щодо застосування  частини  п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 4 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).
Також варто вказати, що аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року (справа 821/1083/17) зазначила, що  за  змістом  частини  першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного  розрахунку при звільненні  припиняється проведенням фактичного  розрахунку,  тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме  з  цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Судова колегія звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією  з  умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду  з  позовом обмежують  час,  протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду  за  вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Судова колегія зазначає, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Законодавче обмеження строку звернення до суду  з  позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду  з  відповідним позовом,  за  витоком яких правовідносини вважаються усталеними.
Європейський суд  з  прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним  за  змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Як слідує  з  матеріалів справи та встановлено судом, звільнення ОСОБА_1 відбулося 09.12.2019. Остаточний  розрахунок з  ним здійснено 14.05.2020.
Отже, перебіг строку звернення до суду  з  позовом у справі, що розглядається, розпочався 15 травня 2020 року (наступний день  за  днем остаточного  розрахунку).
Судова колегія звертає увагу, що 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)".
Підпунктом 2 пункту 9 вказаного Закону розділ VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України був доповнений пунктом 3, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
Таким чином, строки, визначенні КАС України, продовжено на строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
17 липня 2020 року набрали чинності положення Закону України від 18 червня 2020 року №731-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", якими пункт 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України викладено у новій редакції.
Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №731-IX визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.
Таким чином, законодавцем встановлено обмеження строків встановлених відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України, зокрема, строку звернення до суду, який закінчуються через 20 днів після набрання чинності Законом № 731-IX. Викладене, у свою чергу, свідчить, що законодавець передбачив закінчення продовжених у зв`язку із запровадженням карантину строків - 6 серпня 2020 року.
Оскільки перебіг строку звернення до суду  у позивача виник 15.05.2020 (тобто в період продовження строків Законом №540-ІХ), саме до 6 серпня 2020 року (у зв`язку із набранням чинності Закону № 731-IX) він мав реалізувати своє право відповідного звернення, що відповідало б приписам ч.5 ст. 122 та розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України.
За таких умов, подачу позовної заяви до суду 03.09.2020 здійснено з порушенням визначених Законом строків звернення.
Судова колегія звертає увагу, що застосування судом статті 122 КАС України не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, яким розтлумачено статтю 233 КЗпП України у взаємозв`язку  з  положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.
Оцінюючи обставини звернення ОСОБА_1   з  позовом до суду, із урахуванням положень  частини  п`ятої статті 122 КАС України суд зазначає, що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення  з  публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача.  
При  цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду  за  захистом порушеного права протягом одного місяця  з  дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
Відповідно до ч.1  ст.319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями    238,    240    цього    Кодексу.
Пунктом 8 ч.1 ст.240 КАС України    визначено, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою    статті 123 цього Кодексу.
Частиною 3  ст.123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З врахуванням зазначеного судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати позивачеві середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 10.12.2019 по 14.05.2020 та стягнення на користь позивача середнього заробітку за вказаний період слід залишити без розгляду.
Щодо виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 положення частини другої статті 233 КЗпП України слід розуміти так, що  у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком  незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Судова колегія звертає увагу, що право звернення до суду з позовом про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати не обмежується будь-яким строком.
Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (надалі - Закон № 2050) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (надалі - Порядок № 159).
Профільним Законом України 2050-III, а саме ст.2 визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Відповідно до статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач мав право, як  військовослужбовець  звільнений у запас за станом здоров`я, на грошову  компенсацію  за невикористані дні  відпустки  на момент звільнення з посади.  
Фактичні обставини даної справи підтверджують, що відповідна компенсація ОСОБА_1 була виплачена лише в травні 2020 року, а не на момент його звільнення з військової служби в грудні 2019 року.
Доводи ВЧ НОМЕР_1 , що зміни до наказу про звільнення позивача в частині визначення виплатити йому компенсації за 60 днів невикористаної основної щорічної відпустки за 2016-2017 роки, внесено лише в травні 2020 року не спростовують, що відповідний обов`язок відповідачем мало бути реалізовано на момент звільнення ОСОБА_1 .
Первинною умовою нарахування компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати є наявність вини відповідача.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.
Судова колегія враховує, що позивач в листі від 25.05.2021 наголошував відповідачу про його обов`язок щодо виплати йому компенсації втраченої частини доходу (а.с. 31).
Вищенаведене підтверджує висновки суду першої інстанції, що відповідач повинен був нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів не пізніше травня 2020 року, тобто в тому місяці, коли відбулась виплата останньої частини грошового забезпечення, належного ОСОБА_1 .
Вірними також є висновки,  що обрахунок конкретного розміру компенсації, яка підлягає виплаті є компетенцією відповідача, а тому саме на нього покладено обов`язок визначити суму компенсації, що виключає можливість суду у зобов`язанні ВЧ НОМЕР_1 виплатити визначену позивачем суму компенсації - 109,38 грн.
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи в частині позовних вимог щодо компенсації втрати частини доходів позивача, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційних скарг сторін без задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині - без змін. 
Судова колегія зазначає, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 25 вересня 2020 року. Тому постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст.123,240,311,315,319,321,322,325,328 КАС України, колегія суддів 

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року – скасувати в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 10.12.2019 по 14.05.2020 та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за вказаний період.
Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині - залишити без розгляду.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий:                                                               Н.В.Вербицька
Суддя:                                                                                                       О.В. Джабурія
Суддя:                                                                                                       К.В. Кравченко