Дата документу 23.11.2021 Справа № 333/6292/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №333/6292/20        Головуючий у 1 інстанції: Тучков С.С.
Провадження № 22-ц/807/2967/21        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Онищенка Е.А.,
       Крилової О.В.
при секретарі: Бабенко Т.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Державного підприємства «СЕТАМ», третя особа: Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», про визнання електронних торгів недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , Комунарського ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ДП «СЕТАМ», третя особа – АТ «Банк «Фінанси та Кредит», про визнання електронних торгів недійсними.
В обґрунтування позову зазначала, що постановою державного виконавця Комунарського ВДВС від 25 січня 2019 року було відкрито виконавче провадження №58190117 про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу. 
Постановою державного виконавця від 18 вересня 2019 року було проведено опис та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою державного виконавця від 18 вересня 2019 року було призначено суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання ОСОБА_3 для проведення оцінки квартири. 
23 жовтня 2019 року оцінювачем було складено висновок про вартість об`єкта оцінки станом на 19 вересня 2019 року, за яким ринкова вартість вищезгаданої квартири станом на дату оцінки складає 571884 грн. Строк дії звіту складав 6 місяців від дати оцінки, тобто до 19 березня 2020 року. Згідно із заявкою державного виконавця від 16 січня 2020 року квартира АДРЕСА_2 була передана на реалізацію до ДП «СЕТАМ». 
Відповідно до відомостей з офіційного сайту ДП «СЕТАМ» електронні торги було призначено тричі: 1) 06 лютого 2020 року за початковою ціною 571884 грн.; 2) 20 травня 2020 року за початковою ціною 48610,40 грн. 3) 08 жовтня 2020 року за початковою ціною 400318,80 грн. 
Відповідно до Акту державного виконавця № 58190117 від 29 жовтня 2020 року про проведені електронні торги, згідно з протоколом № 505596 від 08 жовтня 2020 року проведено електронні торги квартири АДРЕСА_2 . Переможцем електронних торгів визнано ОСОБА_2 . Ціна продажу склала 400318,80 грн. Даний Акт, як і інформацію про відчуження квартири, було отримано ОСОБА_1 рекомендованою кореспонденцією лише 03 листопада 2020 року. 
ОСОБА_1 вважає, що електронні торги відбулися з порушенням закону та з порушенням її прав, у зв`язку із чим електроні торги підлягають скасуванню. ОСОБА_1 зазначала, що Звіт про оцінку майна від 23 жовтня 2019 року був складений без обстеження приміщень на дату оцінку та не містить фотокопій об`єкта оцінки. При цьому, ринкова вартість квартири на час її продажу значно вища, та майже вдвічі перевищує таку оцінку. 
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним результати електронних торгів, оформлені протоколом проведення електронних торгів № 505596 від 08 жовтня 2020 року з реалізації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_1 . 
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2020 року накладено арешт на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_2 , до розгляду справи по суті.
У січні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 подана заява про зміну підстав позову, в якій зазначено. що ОСОБА_1 не відмовляється від раніше викладених у позовній заяві підстав, а лише доповнює їх новими. Вважає, що саме невиконання вимог ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та примусовий продаж квартири АДРЕСА_2 , яка є єдиним житлом для боржника, за наявності іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення, а саме: земельної ділянки № НОМЕР_1 , розташованої на території Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, кадастровий № 2322181600:08:002:0076, транспортного засобу Mercedec-Benz s500L5M, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , транспортного засобу ЗИЛ 130, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , призвело до порушення прав позивача на житло, що завдало істотної шкоди законним правам та інтересам ОСОБА_1 .
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
Скасовано заходи забезпечення позову за ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2020 року у вигляді арешту на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вимог ОСОБА_1 , оскільки наявність порушень, що могли вплинути на результати торгів судом не встановлено. Так,  ОСОБА_1  не оскаржувалось визначення вартості та оцінки майна у спосіб передбачений законом, також позивачем не оскаржувались дії державного виконавця щодо визначення черговості реалізації майна спрямовані на погашення виниклої заборгованості. Наданий представником позивача звіт про оцінку майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 , станом на 15 грудня 2020 року, суд першої інстанції оцінив критично, оскільки вартість цієї квартири зі спливом значного часу, після визначення первісної вартості при передачі майна на торги, не можна вважати об`єктивною. Адже, за даний період часу могла змінитися ринкова вартість майна.
Скасовуючи заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2020 року, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 158 ЦПК України, за якими суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, захід забезпечення позову підлягає скасуванню.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись, на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 .
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що під час вчинення правочину щодо купівлі-продажу квартири стороною правочину - Комунарським ВДВС було допущено порушення вимог закону, зокрема, знехтувано принцип черговості реалізації майна, встановлений ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», за яким звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Проте, незважаючи на документально підтвердження наявності існування іншого майна боржника, а саме рухомого майна у вигляді 2 автомобілів, та нерухомого майна у вигляді земельної ділянки, державна виконавча служба вчиняє дії, що не тільки суперечать вищезгаданим нормам закону, але й інтересам держави і суспільства, його моральним засадам - продає квартиру, яка є єдиним житлом для особи похилого віку, та робить безхатченком ОСОБА_1 , якій виповнилось 74 роки.
Також скаржниця зазначає, що реалізація квартири відбулась за оцінкою, що визначена на підставі Звіту про оцінку майна від 23 жовтня 2019 року, який проведено із порушенням ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національних стандартів № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та № 2 «Оцінка нерухомого майна» без огляду об`єкта оцінки, що призвело до подальшого продажу квартири за заниженою ціною.
Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 не оскаржувалось визначення вартості та оцінки майна у спосіб передбачений законом, а також не було оскаржено й дії державного виконавця щодо визначення черговості реалізації майна, скаржниця вважає помилковим. Так, імперативність норм права, які встановлюють черговість реалізації майна боржника та порядок оцінки такого майна полягає у категоричному розпорядженні законодавця щодо чітко визначених дій, і не допускає ніяких відхилень від вичерпного переліку прав і обов`язків суб`єктів, яким встановлено відповідні правила. Тому, наявність чи відсутність оскаржень як проведеної оцінки, так і визначення державним виконавцем черговості реалізації майна не спростовує факту допущених порушень при вчиненні правочину та завдання цими порушеннями шкоди позивачу. Висновки суду першої інстанції також суперечать висновках верховного Суду, наведеним у постанові від 17 лютого 2021 року. Так, Верховний Суд зазначив, що правило щодо застосування встановленої законом черговості звернення стягнення на майно боржника, а саме, що в першу чергу звернення стягнення повинно відбуватись на кошти та рухоме майно, має істотне значення. Відповідно, звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна відповідно до частини першої статті 50 Закону країни "Про виконавче провадження" здійснюються у виключному випадку у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При наявності у боржника коштів та рухомого майна, а також окремої від приватного будинку земельної ділянки, приватний виконавець в порушення встановленого Законом порядку черговості звернення стягнення на різні види майна боржника, звернув стягнення на житловий будинок, в якому проживає боржник, що призвело до незаконного позбавлення особи права власності на житло. За таких обставин, Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що звернення стягнення на нерухоме майно - будинок, в якому проживає боржник, може бути застосоване в останню чергу, що визначено частинами першою, третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». 
Окрім цього, відповідно до правової позиції, що висловлена Верховним Судом у постанові від 10 березня 2020 року по справі № 927/1184/15, порушення вимог ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та № 1 Національних стандартів «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та № 2 «Оцінка нерухомого майна» під час складання Звіту про оцінку майна, яке призвело до подальшого продажу арештованого майна за заниженою ціною є підставою для визнання торгів недійсними. Тобто, подання позивачем скарги на рішення та дії державного виконавця щодо оцінки майна не може забезпечити відновлення порушених прав на нерухоме майно, оскільки висновки суб`єкта оціночної діяльності про ринкову вартість майна під час розгляду скарги в порядку ЗУ «Про виконавче провадження» не перевіряються. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 липня 2020 року по справі № 520/2218/2020 (пункт 22), де зазначив, що визначення вартості майна боржника є процесуальною дією виконавця, та оскаржити її можливо лише в порядку оскарження рішень і дій виконавців.
Висновки суду першої інстанції щодо неприйняття звіту, долученого позивачем з тих підстав, що за період між складанням двох висновків ринкова вартість могла змінитися, ОСОБА_1 вважає такими, що суперечать положенням ч. 6 ст. 81 ЦПК України, за якими доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 , у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, а рішення першої інстанції законним та обґрунтованим. Посилання скаржниці на недодержання принципу черговості реалізації майна, який встановлений ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідач вваж є безпідставними. Так, в судових засіданнях та з матеріалів виконавчого провадження було встановлено, що державним виконавцем здійснювалися дії щодо виявлення та опису іншого майна боржника, при тому, що боржник не надав жодної інформації про місцезнаходження мого майна. Автомобілі боржниці були об`явлені в розшук. Здійснити опис земельної ділянки за дорученням виявилося не можливим. На неодноразові вимоги державного виконавця боржниця не з`являлася та пояснення не надавала. При оцінці квартири боржниця не допустила оцінщика для огляду. Коштів та іншого рухомого майна у боржниці не виявлено. Таким чином, у державного виконавця були всі підстави звернути стягнення на інше майно, яким в даному випадку опинилася квартира, належна боржниці. Тобто, самою боржницею не виконані процесуальні вимоги, які встановлені для неї тим ЗУ «Про виконавче провадження», а сааме: не надано інформацію про майно, про першочерговість, не надано документів для звернути стягнення виконавцем на земельну ділянку, не повідомлено інформації про місцезнаходження автотранспорту. При цьому, виконавчі документи на користь АТ «Банк «Фінанси і кредит» перебували на виконані понад 10 років, і за цей час остаточне судове рішення, яке у відповідності до законодавство обов`язкове до виконання не виконувалося. Посилання скаржниці на постанову Верховного Суду від 17 лютого 2021 року в апеляційній скарзі, ОСОБА_2 вважає безпідставними, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними. Також вважає, що ОСОБА_1 не доведеного того, що оцінка, яка замовлена державним виконавцем, є заниженою. Крім того, різниця між оцінками складає 7,14% та зумовлена різними вартісними зразками, спливом часу, інфляції та курсу. 
ДП «Сетам» у відзиві на апеляційну скаргу її доводи вважає безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийнято без порушень норм матеріального та процесуального права. Електронні торги з реалізації майна відбулись відповідно до Порядку реалізації арештованого майна затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2831/5. Для визнання електронних торгів недійсними необхідно встановити порушення правил, встановлених саме Порядком реалізації арештованого майна, що відповідає позиції, наведеній Верховним Судом у постанові від 14 березня 2018 року по справі № 910/1454/17. Натомість, апеляційна скарга та позовна заява ґрунтується на незгоді ОСОБА_1 з результатами оцінки майна.
28 вересня 2021 року від ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 надійшли пояснення, в яких відповідач зазначає про те, що державним виконавцем здійснювалися дії, спрямовані на реалізацію іншого майна ОСОБА_1 , проте, не призвели до такого результату. Вказане підтверджується актом державного виконавця про неможливість здійснення опису майна боржниці, а саме земельної ділянки, кадастровий номер якої відсутній на кадастровій карті України. Звернення стягнення на доходи було здійснено постановою від 19 вересня 2019 року. Рухоме майно боржниці було оголошено у розшук постановою від 28 березня 2019 року. 
Комунарський ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року – без змін. ВДВС зазначає, що посилання скаржниці на порушення державним виконавцем норм закону під примусового виконання виконавчого документа, є необґрунтованими. Звертають увагу, що 27 квітня 2000 року Запорізьким районним судом Запорізької області було постановлено ухвалу (справа № 2-1046/10), якою скаргу ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця Комунарського ВДВС у м. Запоріжжя Єременко К.В., стягувач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» залишено без розгляду. Комунарський ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) також посилається на те, що матеріалам справи підтверджено факт обізнаності ОСОБА_1 про звіт щодо визначення майна, проте позивач жодним чином не оскаржила звіт щодо визначення майна, заявку на реалізацію арештованою майна та повідомлення щодо визначення вартості майна.
22 листопада 2021 року від ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. В обґрунтування клопотання скаржниця зазначає, що квартира була оцінена та реалізована з прилюдних торгів із початковою ціною, встановленою суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_3 . Проте, відповідно до відомостей, що містяться на сайті Електронної системи публічних закупівель Prozorro, яка діє відповідно до ЗУ «Про публічні закупівлі», на замовлення ГТУЮ в Запорізькій області було проведено тендер із закупівлі послуги оцінки рухомого та нерухомого майна відділами ДВС Запорізької області, за наслідками якого визначено переможця ФОП ОСОБА_6 , та з якою укладено договір № 81-Т від 21 травня 2019 року із строком дії до 31 грудня 2019 року. 
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити її з підстав, наведених у скарзі.
ОСОБА_2 та його представник – ОСОБА_5 , представник Комунарського ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 25 листопада 2010 року (справа № 2-1046 за 2010 рік) позовні вимоги АТ «Банк «Фінанси та кредит» задоволенні в повному обсязі, стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму основного боргу за кредитом в розмірі 1208433,11 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1700 грн. і витрати на ІТЗ судового процесу у розмірі 120 грн. (т. 1 а.с. 159-162).
На виконання вищезазначеного рішення суду, на підставі виконавчого листа № 2-1046/2010, виданого 02 червня 2011 року, постановою головного державного виконавця Комунарського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 25 січня 2019 року відкрито виконавче провадження №58190117 (т. 1 а.с. 8).
Постановою старшого державного виконавця Комунарського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 18 вересня 2019 року призначено суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № 58190117, яким 22 січня 2018 року складено Звіт про незалежну оцінку ринкової вартості об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За висновками звіту ціна предмета іпотеки становить 571884 грн. (т. 1 а.с. 9-21).
08 жовтня 2020 року відбулись електронні торги з реалізації предмета іпотеки та складено Протокол проведення електронних торгів ДП «Сетам» за № 505596, переможцем торгів став ОСОБА_2 , з ціновою пропозицією 400318,80 грн. (т. 1 а.с. 25).
29 жовтня 2020 року складено Акт за № 58190117 про проведенні електронні торги (т. 1 а.с. 27).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 30 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. внесено до реєстру запис про право власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 32-33).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.
Зазначений висновок узгоджується з положеннями статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу.
Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а відтак така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).
Разом з тим, оскільки за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.
Відповідно до частин першої, другої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.
Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.
Відповідно до вищенаведених правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір.
Пунктом 1 розділу VIIІ «Оформлення результатів електронних торгів» Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20 вересня 2016 року № 2831/5, передбачено, що після закінчення електронних торгів (закінчення строку аукціону з урахуванням його можливого продовження) на Веб-сайті відображаються відомості про завершення електронних торгів. Не пізніше наступного робочого дня Система автоматично формує та розміщує на Веб-сайті протокол електронних торгів за лотом. До протоколу вноситься така інформація: дата і час початку та завершення електронних торгів; реєстраційний номер лота; назва лота; стартова ціна та ціна продажу лота, цінові пропозиції учасників, особливі ставки купівлі лота учасників, якщо вони мали місце; сума сплаченого гарантійного внеску; розмір винагороди Організатору, яку повинен сплатити переможець електронних торгів, та реквізити рахунку для її сплати; відомості про переможця електронних торгів (унікальний реєстраційний номер учасника); дата, до якої переможець електронних торгів повинен повністю сплатити ціну лота; реквізити рахунку відділу державної виконавчої служби (приватного виконавця), на який необхідно перерахувати кошти за придбане майно. Не пізніше наступного робочого дня Система розміщує аналогічний протокол електронних торгів за лотом з повною інформацією про переможця електронних торгів в особистому кабінеті переможця. У протоколі зазначаються прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - переможця електронних торгів, серія та номер документа, що посвідчує його особу, місце проживання та номер контактного телефону (за наявності). У разі якщо переможцем електронних торгів є юридична особа, зазначаються її найменування, код за ЄДРПОУ, місцезнаходження та номер контактного телефону (за наявності). У разі визнання електронних торгів такими, що не відбулися, у протокол електронних торгів вноситься відповідна підстава. До протоколу електронних торгів можуть бути внесені й інші відомості.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 зазначено, що  при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів».
У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц також викладено правовий висновок про те, що «головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними».
Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-231цс17.
Відповідно до частини третьої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом (частина п`ята статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем. У разі заперечення однією із сторін проти результатів оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, державний виконавець призначає рецензування звіту про оцінку майна. Витрати, пов`язані з рецензуванням звіту, несе сторона, яка заперечує проти результатів оцінки. У разі незгоди з оцінкою, визначеною за результатами рецензування, сторони мають право оскаржити її в судовому порядку в десятиденний строк з дня отримання відповідного повідомлення.
У постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12 зазначено, що «відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Згідно із ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Таким чином, ураховуючи, те що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (ст. ст. 203, 215 ЦК України). Необхідно також зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в зазначеному Міністерстві 2 листопада1999 року за № 745/4838. Що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст. ст. 55, 85 Закону). Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Оскільки, як убачається із заяви про перегляд судових рішень і матеріалів справи, підставами для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів від 3 лютого 2004 року недійсними є як недодержання державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження" № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, так і недодержання спеціалізованою організацією - філією «Чернівецький аукціонний центр» - вимог Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, то при вирішенні позову про визнання прилюдних торгів недійсними суду необхідно було встановити такі факти: чи мало місце порушення вимог Тимчасового положення та інших норм при проведенні прилюдних торгів; чи вплинули ці порушення на результати торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати торгів».
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі  № 821/197/18/4440/16 (провадження № 11-1200апп18) та від 12 червня 2019 року у справі № 308/12150/16-ц (провадження № 14-187цс19) викладено правовий висновок про те, що «визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19) зазначено, що «для застосування наслідків недотримання вказаних вимог, при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. Апеляційний суд вірно вказував, що до предмета доказування в даній справі належало дотримання порядку проведення прилюдних торгів, а саме встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Тимчасовим порядком, а саме: правил які визначають процедуру підготовки, проведення електронних торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувану та боржнику про дату, час та місце проведення електронних торгів, а також стартову ціну реалізації майна тощо) (розділ 3); правил, які регулюють сам порядок проведення електронних торгів ( розділ 5); правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розділ 7). Разом із тим порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом про ВП 1999, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, частиною сьомою статті 24, частиною четвертою статті 26, частиною третьою статті 32, частиною третьою статті 36, частиною другою статті 57, статей 55, 85 цього Закону)».
Головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 мотивувала вимоги про визнання недійсними електронних торгів тим, що державним виконавцем не було дотримано черговості реалізації майна, встановлено ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», посилаючись на те, що їй на праві власності належить два автомобілі та окрема від будинку земельна ділянка. 
Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження»; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Згідно з частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Згідно із частиною першою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.
Отже, відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об`єкти нерухомості.
Правило щодо застосування встановленої законом черговості звернення стягнення на майно боржника, а саме, що в першу чергу звернення стягнення повинно відбуватись на кошти та рухоме майно, має істотне значення. Відповідно, звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» здійснюються у виключному випадку у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна.  
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 лютого 2021 року (справа № 199/4891/19-ц, провадження № 61-15558св20).
Так, за матеріалами цієї справи встановлено, що в ході примусового виконання заочного рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 листопада 2010 року, постановою державного виконавця від 20 жовтня 2020 року було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 22-23). Постановою від 12 жовтня 2020 року оголошено в розшук майно боржника: Mersedes-benz S 500L4M р.н. НОМЕР_2 , ЗИЛ 130 76, р.н. НОМЕР_3 (т. 2 а.с. 36-37), накладено арешт на грошові кошти боржника (т. 2 а.с .39-40).
Отже, оскільки за матеріалами справи встановлено, що належні ОСОБА_1 автомобілі Mersedes-benz S 500L4M р.н. НОМЕР_2 , ЗИЛ 130 76, р.н. НОМЕР_3 , було оголошено у розшук та, на час передачі на реалізацію арештованого нерухомого майна останньої, вони працівниками Національної поліції України розшукані не були, а актом державного виконавця підтверджено неможливість здійснення опису земельної ділянки боржниці, кадастровий номер якої відсутній на кадастровій карті України, колегія суддів не приймає доводи скаржниці щодо порушення державним виконавцем положень статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна.
Частиною восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Крім того, ОСОБА_1 , достовірно знаючи про наявну в неї заборгованість перед стягувачем, не вчиняла жодних самостійних дій по реалізації свого нерухомого майна для виконання рішення суду, яке було ухвалено ще 25 листопада 2010 року.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність порушень з боку державного виконавця щодо черговості реалізації майна боржника, оскільки останній діяв у межах вимог та наданих йому Законом України «Про виконавче провадження» повноважень з метою неупередженого та ефективного виконання рішення суду, яке є обов`язковим на всій території України, є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.
До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року по справі № 759/8557/15-ц, провадження № 61-21488св19.
Посилання ОСОБА_1 на те, що ринкова вартість квартири, встановлена у звіті про оцінку майна (571884 грн.), майже вдвічі менше дійсної ринкової вартості цієї квартири на час її продажу, також не знайшли свого підтвердження, оскільки не доведені належними та допустимими доказами.
Так, відповідно до приписів ч. 1-3 ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. Приписами ч. 6 цієї статті встановлено, що звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні є дійсним протягом шести місяців з дня його підписання суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно. Якщо строк дійсності звіту про оцінку майна закінчився після передачі майна на реалізацію, повторна оцінка такого майна не проводиться.
Як було встановлено, на виконання вищезазначених вимог, державним виконавцем Комунарського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області було призначено суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № 58190117, яким 22 січня 2018 року складено Звіт про незалежну оцінку ринкової вартості об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За висновками звіту ціна предмета іпотеки становить 571884 грн. (т. 1 а.с. 9-21).
За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Так, на підтвердження того, що оцінка квартира, визначена у звіті від 22 січня 2020 року є заниженою, ОСОБА_1 до матеріалів справи долучено Звіт з оцінки майна складений суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 17 грудня 2020 року. Згідно зазначено звіту, ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 станом на 15 грудня 2020 року склала 695625 грн. ( т. 1 а.с. 118-140).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості прийняття звіту, надано ОСОБА_1 , оскільки вартість квартири не є актуальною станом на період вчинення державним виконавцем дій щодо передачі майна на реалізацію. Крім того, в самому звіті від також визначено термін його дій, а саме – 6 місяців від дати оцінки. При цьому, датою оцінки є 15 грудня 2020 року (т. 1 а.с. 119, зворот).
Посилання ОСОБА_1 на те, що Звіт про незалежну оцінку ринкової вартості об`єкта нерухомості від 22 січня 2018 року складений без огляду квартири, є безпідставними, оскільки зі Звіту, наданого ОСОБА_1 , також не вбачається огляду об`єкта оцінки. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року у цій справі – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 02 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: