ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8925/21 Справа № 209/823/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шендрик К. Л. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.         
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 липня 2021 року
по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів на неповнолітню дитину та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, –

В С Т А Н О В И Л А:
       У березні 2021 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів на неповнолітню дитину та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в якому просив суд звільнити його від сплати аліментів, які стягуються з нього на користь відповідачки на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2012 року по цивільній справі №2-1198/3991/2012 та визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 18 липня 2012 року по цивільній справі 2-1198/3991/2012. 
       Позов мотивований тим, що з відповідачкою по справі позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 2008 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2012 року з нього на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття. 
        25 березня 2016 року рішенням Заводського районного суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб між сторонами було розірвано і ОСОБА_2 повторно звернулась до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , яка залишилась проживати разом з матір`ю.
       29 березня 2016 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області винесено рішення про стягнення з нього аліментів в розмірі 1/4 частини доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на користь ОСОБА_2 , на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення дитиною повноліття (справа №209/490/16-ц).
       Згідно виконавчого листа, виданого на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року, було відкрито виконавче провадження по стягненню з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
       З січня 2020 року донька постійно проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на його повному матеріальному утриманні, у зв`язку з чим він звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей КМР, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, припинення стягнення аліментів з батька та стягнення аліментів з матері. Із зустрічним позовом до нього звернулась відповідачка.
       Так як на час звернення до суду йому було відомо тільки про існування виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів на утримання доньки, згідно рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року по цивільній справі №209/490/16-ц, то він просив виконавчий лист, виданий згідно зазначеного рішення, визнати таким, що не підлягає виконанню.
       Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 січня 2021 року позов був задоволений у повному обсязі, а саме: визначено місце проживання доньки з ним, припинено стягнення аліментів з нього на утримання доньки, визнано виконавчий лист, виданий Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області про стягнення з нього аліментів, таким, що не підлягає виконанню, стягнуто аліменти з відповідачки на утримання неповнолітньої дитини на його користь. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено.
       На рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 січня 2021 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, і на теперішній час цивільна справа знаходиться на розгляді у Дніпровському апеляційному суді.
       У березні 2021 року з повідомлення державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) йому стало відомо про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом по цивільній справі №2-1198/3991/12 за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Він отримав в Дніпровському відділі ДВС Кам`янське Постанову про відкриття виконавчого провадження від 19 січня 2021 року по виконавчому листу 2-1198/3991/2012, виданому 18 липня 2012 року.
       Тобто, через три дні після винесення Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області рішення про визначення місця проживання доньки зі ним, відповідачка звернулась до Дніпровського відділу ВДВС із виконавчим листом, виданим згідно рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2012 року про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 в той час, як припинено стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 за рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року. 
       У зв`язку з цим він звернувся до суду з позовом для захисту своїх прав.
       Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.
       Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       У відзиві представник позивача — адвокат Біла Т.А.. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

       Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 16.08.2008 року по 25.03.2016 року сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (а.с. 11, 13).
       Від шлюбу сторони мають дочку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 12).
       20.06.2012 року рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська (а.с.14) з позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання дочки – ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, а 18.07.2012 року відповідачці був виданий виконавчий лист (а.с. 15).
       19.01.2021 року державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-1198/3991/12, виданим 18.07.2012 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська (а.с. 26).
       Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
       Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
       Відтак, з урахуванням предмета даного спору, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом.
       Проте, на час розгляду справи в місцевому суді, позивачем не було надано належних та допустимих доказів у справі про фактичне проживання дочки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з ним.
       Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 15.01.2021 року у якості доказу на підтвердження місця проживання дитини разом з позивачем, оскільки на момент розгляду справи у суді першої інстанції вказане судове рішення не набрало законної сили, оскільки було оскаржено у Дніпровському апеляційному суді.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено: «Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
       За змістом частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       За відсутності поважних причин неподання нового доказу до суду першої інстанції апеляційний суд не має права досліджувати цей доказ, поданий позивачем в апеляційній інстанції (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 638/13998/14-ц, аналогічний правова позиція Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 458/867/15-ц). 
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18 зазначено, що:
       «при цьому апеляційним судом обґрунтовано відхилено клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22.03.2019 № 615/0/45-19 через те, що цей витяг датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції, тобто це доказ, який взагалі не існував на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції.
       Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
       Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15».
       Такий правовий висновок викладений у Постанові ВС від 10.03.2021 по справі № 522/16044/20 .
       Подані докази представником позивача — адвокатом Гергель К.О. до апеляційної скарги довідки, колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивачем порушено порядок подання доказів. 
       Надавши до апеляційного суду нові докази по справі, позивач жодним чином не обґрунтував та не підтвердив за допомогою належних засобів доказування факт неможливості подання ним таких доказів до суду першої інстанції до закінчення розгляду справи, що в свою чергу унеможливлює їх прийняття судом апеляційної інстанції. 
       Також, колегія суддів не приймає до уваги ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, якою заяву ОСОБА_2 про відмову від апеляційної скарги задоволено; прийнято відмову ОСОБА_2 від апеляційної скарги; заяву ОСОБА_1 про відмову від позову в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини задоволено; прийнято відмову ОСОБА_1 від позову в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини; визнано рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 січня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, з дня подання даної заяви до суду до досягнення дитиною повноліття нечинним; закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, припинення стягнення аліментів з батька та стягнення аліментів, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про визначення місця проживання дитини.
       Оскільки вказана ухвала була постановлена вже після ухвалення оскаржуваного рішення по даній справі.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

       Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки доводи позивача, що він проживає разом з дочкою, повністю її утримує не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи.
       Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, – 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 липня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П. Красвітна

               І.А. Єлізаренко