Ухвала
 
01 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 587/394/21
провадження № 61-19286ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргуОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Сумського районного суду Сумської області від 16 вересня 2021 року у складі судді: Черних О. М., та постанову Сумського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Собини О. І., Левченко Т. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту та зобов`язання вчинити дії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся із позовом до   ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту та зобов`язання вчинити дії.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , та за цією ж адресою йому належить на праві власності земельна ділянка, відповідно до державного акту від 19 грудня 2017 року: серія ЯИ № 9173287, площею 0,0456 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Поряд із вказаним домоволодінням позивача знаходиться домоволодіння АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 і їй відповідно до державних актів на праві власності, від 09 жовтня 2009 року належать суміжні земельні ділянки: серія ЯИ № 173292, площею 0,1066 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства та серія ЯИ № 173293 0,0434 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Проте в листопаді 2019 року ОСОБА_3 поставила паркан біля будинку та інших господарських будівель, який перешкоджає йому ними користуватись.
 
ОСОБА_1 просив:
встановити постійний безоплатний земельний сервітут на його користь за рахунок земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5924782200:01:005:0539, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , загальною площею 10,2 кв. м для обслуговування і догляду за домоволодінням, що полягає у праві проходу, встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, що належать ОСОБА_1 ;
зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод в знесенні паркану який розташований на площі сервітуту.
 
Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 16 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
26 листопада 2021 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Сумського районного суду Сумської області від 16 вересня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року, у якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права і просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами існує конфлікт щодо розташування паркану між домоволодіннями, який унеможливлює обслуговування, а не користування житловим будинком та погребом позивача. До 2019 року паркан між домоволодіннями був відсутній, що забезпечувало позивачу вільний доступ до стіни його будинку та погребу, для їх обслуговування. У 2019 році відповідач побудувала паркан на межі земельних ділянок згідно державних актів на земельні ділянки. З цього часу доступ для обслуговування нерухомого майна позивача було обмежено. Згідно висновку експертного дослідження № 6 від 22 лютого 2021 року позивачу вільно користуватись житловим будинком та господарським будівлям, здійснювати догляд за ними неможливо, оскільки відстань встановленого паркану та межі між земельними ділянками позивача та відповідача до виступаючої конструкції стін житлового будинку та господарських будівель менше ніж 1,0 м. Суди зробили помилковий висновок, що встановлення сервітуту необхідне позивачу для вільного користування його нерухомим майном, а не для його обслуговування. Позивач не може повноцінно обслуговувати стіну свого будинку та погріб, не може повноцінно їм користуватися. Єдиним способом задоволення потреб позивача є встановлення земельного сервітуту. До побудування паркану у 2019 році позивач вільно користувався та обслуговував стіну свого будинку та погребу за рахунок використання частини земельної ділянки відповідача, тобто, фактично земельний сервітут існував за згодою відповідача. Встановлення в судовому порядку земельного сервітуту формально було його продовженням з мінімальними розмірами, найменш обтяжливими для відповідача. 
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19  грудня 1997 року).
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом касаційного оскарження є судові рішення ухвалені у справі про встановлення земельного постійного безоплатного сервітуту та зобов`язання не чинити перешкод в знесенні паркану який розташований на площі сервітуту.
 
Отже, справа №  587/394/21 не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 587/394/21 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
 
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.
 
З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 
 
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
 
Таким чином, оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , подана на судові рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити  ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюна рішення Сумського районного суду Сумської області від 16 вересня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту та зобов`язання вчинити дії.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              В. І. Крат
 
                                                                                                       І. О. Дундар
 
                                                                                       Є. В. Краснощоков