ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 646/8741/18

провадження № 22-ц/818/6230/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В., 

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря – Сізонової О.О.
учасники справи:

позивач:  ОСОБА_1 ,

відповідач:  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним  
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 
на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року у складі судді Шелест І.М., - 
в с т а н о в и в :

       У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , в якому просив визнати договір позики від 28 грудня 2016 року між сторонами неукладеним. 
       Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
       Зазначає, що розписка про отримання грошей за договором позики від 28.12.2016 позивачем не складалась та не надавалась позикодавцю, тобто останній порушив умови договору щодо обов`язку надати позичальнику кошти. Договір позики від 28.12.2016 протирічить ст. 1051 ЦК України, є безгрошовим та має бути визнаний неукладеним, а відповідно не породжує у сторін жодних прав чи обов`язків. Разом з цим позивач не заперечує про наявність в нього боргу перед відповідачем в розмірі 600 доларів США на підставі розписки від 26.12.2016.
       Вказує, що суд помилково зробив висновок про те, що отримані позивачем кошти в розмірі 600 доларів США відповідно до розписки від 26.12.2016 року є коштами, про які йдеться в договорі позики від 28.12.2016. Посилається на те, що договір позики від 28.12.2016 та розписка від 26.12.2016 є різними документами, складеними в різні дні і за договором позики від 28.12.2016 кошти не передавалися. 
       Звертає увагу, що розпискою не передбачено сплата процентів за користування грошима, а тому стягнення боргу за договором для позивача є більш вигідним.
       Вважає, що суд вдався до критики змісту текстової частини розписок та на цій підставі відмовив у позові. Проте, будь-яка інша природа розписок судом не встановлена, відповідач у справі не заперечував наявність боргів перед позивачем, доказів про наявність між сторонами якихось інших правовідносини суду не надавалось. 
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що надані суду письмові документи: письмовий договір позики, укладений між сторонами 28.12.2016, є підтвердженням укладення договору позики, п.1 якого посвідчує передачу у власність позивача грошових коштів у загальній сумі 600 доларів США. Суд вважав встановленим, що фактично передача вказаної суми відбулася 26.12.2016, що підтверджується власноручною розпискою позивача ОСОБА_1 , і отримання цієї суми він не спростовує. Належних доказів щодо повернення відповідачу 600 доларів США, які ним фактично були отримані позивачем 26.12.2016, суду не надано. Судом встановлено, що грошові кошти саме у розмірі, визначеному договором були передані у власність ОСОБА_1 26.12.2016. Порушень вимог щодо форми оспорюваного договору позики, передбачених нормативними документами не встановлено, та доказів зворотного позивачем суду також не надано.
       Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Звертаючись до  суду з  позовом ОСОБА_1  мотивував вимоги  тим, що 28.12.2016 між ним та відповідачем підписаний договір позики відповідно до п. 1.1. якого позикодавець зобов`язується надати позичальнику у власність грошові кошти у розмірі еквівалент 600 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів та сплатити  3% річних від суми позики щомісячно. В момент підписання договору кошти позичальнику не передавались, а підтвердженням отримання позики мала стати розписка, написана Позичальником після отримання ним грошей особисто в руки. В усному порядку сторони дійшли згоди про те, що кошти будуть надані протягом десяти днів з дня підписання договору. Однак через три дні відповідач повідомив про те, що в нього виникли непередбачувані витрати і ці кошти потрібні йому самому, та, відповідно, він не може надати їх позивачу, як визначено договором. Більш того, зазначив про необхідність дострокового повернення коштів, які позивач брав у нього раніше. Позивач взяв суму в розмірі 600 доларів США в іншої особи та вже давно повернув їх позикодавцю. Однак, в серпні 2018 року, відповідач подав до Київського районного суду м. Харкова позовну заяву про стягнення боргу за вищезазначеним неукладеним договором, нарахувавши додатково на ніби то надані позивачу 600 доларів США 3% річних, та інші незрозумілі суми, внаслідок чого ціна позову становить - 1315.18 доларів США. Таким чином, відповідач, в рамках вказаної вище справи, будучи адвокатом та користуючись своїми навиками та необізнаністю позивача в сфері права, намагається стягнути кошти, за безгрошовим договором позики, який є неукладеним.
       Позивач вважає, що у відповідача не виникло право вимоги щодо стягнення заборгованості за договором позики, у зв`язку з неукладенням договору позики, оскільки під час укладання письмового договору позики, факт передання грошових коштів не здійснився. 
Судовим розглядом установлено та підтверджується матеріалами справи наступне. 
       26.12.2016 ОСОБА_1 склав розписку про те, що ним отримано від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 600 доларів США у якості займу у день складання розписки (а.с. 39).
       У судовому засіданні сторони не заперечували факту передання ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 отримання займу у сумі 600 доларів США.
       Оригінал даної розписки наданий відповідачем для огляду в суді першої інстанції.
       28.12.2016 між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) був складений та підписаний договір позики.
       Відповідно до п. 1.1 Договору, позикодавець Позикодавець ОСОБА_2 зобов`язується надати Позичальнику ОСОБА_1 у власність грошові кошти в розмірі еквівалент 600 доларів США, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю таку ж суму грошових коштів.
       Пунктом 1.2. Договору, передбачена оплата за користування позикою в розмірі 3% річних від суми позики щомісячно.
       Відповідно до п. 2.1. Договору кошти мали бути надані Позичальнику в готівковій формі.
       Пунктом 2.2 договору позики передбачено, що підтвердженням отримання позики є розписка Позичальника.
       Відповідно до п.2.3. строк, на який надається позика Позичальнику складає шість місяців з дня отримання позики.
       Відповідно до п.3.1 договору встановлений строк повернення позиченої суми грошей до 01 липня 2017 року. Пунктом 3.2. сума позики підлягає поверненню у доларах США (а.с. 13-14).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів.
Така правова позиція сформована і Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, згідно якої відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей.
Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем.
Судом встановлено, що у договорі позики, що був підписаний сторонами 28.12.2016 відсутня заява позичальника ОСОБА_1 про те, що гроші від позикодавця ОСОБА_2 за цим договором отримано до його підписання або під час підписання, відсутня заява також і про отримання грошових коштів після підписання договору позики.
Одночасно з цим, відповідачем надано оригінал розписки від 26.12.2016 про отримання ОСОБА_1 обумовленої вказаним договором суми – еквівалент 600 доларів США, яка вірно розцінена судом першої інстанції як належний доказ передачі грошей за договором позики від 28.12.2016.
Відповідач у суді апеляційної інстанції підтвердив, що гроші за договором позики 28.12.2016 були передані позичальнику за розпискою перед укладенням договору позики 26.12.2016. Інших договорів між сторонами не укладалося. 
При вирішенні цієї справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено той факт, що гроші за розпискою від 26.12.2016 передані на виконання іншого договору позики, а не укладеного 28.12.2016. Отже колегія суддів не вбачає підстав вважати договір позики від 28.12.2016 неукладеним та таким, що не створення між сторонами правовідносин позики.
       Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
       Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
       Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року – залишити  без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                                                                       О.В. Маміна 

       Судді:                                                                                                    Н.П. Пилипчук 

                                                                                        О.Ю. Тичкова

       Повне судове рішення складено 08 грудня 2021 року.