ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

13 жовтня 2021 року                                                            м. Чернівці
справа № 715/2690/19
провадження 22-ц /822/844/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.
секретар Герман Я.І. 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 червня 2021 року в справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_2 звернулася із заявою про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, посилаючись на те, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено, усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з житлового будинку АДРЕСА_1 .
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2020 року частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_1 , рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 із вказаного житлового будинку скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення -відмовлено. 
При прийнятті постанови апеляційний суд звернув увагу на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення у даній справі, не було вирішено вимогу позивачки про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житловим будинком.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд ухвалити додаткове рішення, яким вирішити позовну вимогу щодо усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 . 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Додатковим рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 червня 2021 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою:  АДРЕСА_1 . 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить  додаткове рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 червня 2021 року скасувати та відмовити в задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт зазначає, що додаткове рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 червня 2021 року прийнято з грубим порушенням норм процесуального та не вірним застосуванням норм матеріального права. Так розгляд справи відбувся у відсутності відповідача та його представника, незважаючи на заяву про відкладення розгляду.
Ухвалення додаткового рішення має фактично на меті перегляд остоточного рішення суду у справі №715 /2690 у зв`язку із зміною правової позиції Верховного суду, адже за своєю суттю додаткове рішення протилежне постанові Чернівецького апеляційного суду від 04 вересня 2020 року і це при тому, що при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення (позбавлення права на житло) предметом доказування є втрата права на житло або взагалі його відсутність.
Фактично при укладанні додаткового рішення суд першої інстанції зробив переоцінку тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.
Судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення застосовується правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, яка висловлена після ухвалення остаточного рішення судом апеляційної інстанції у справі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . 
Просить апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а додаткове рішення - без змін.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що в провадженні суду перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_1 з житлового будинку. 
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю задоволено, усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з житлового будинку АДРЕСА_1 .
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2020 року частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_1 , рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 із вказаного житлового будинку скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення відмовлено.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає в повній мірі.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.
Відповідно до  статті 150 ЖК УРСР  громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналізуючи зазначені норми матеріального права, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що право членів сім`ї власника користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
При розгляді справи суд першої інстанції звернув увагу та застосував положення ст.8 Конвенції, де закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі  за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та  № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва)   №1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера  суспільних  відносин  не  може бути водночас врегульована   одно предметними   нормативними   правовими   актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є   й те,  що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено   самим   цим   актом,   автоматично   скасовується одно предметний акт,  який діяв у  часі  раніше.
Разом із тим у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, зокрема, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 406 ЦК України врегульовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину ВКА/034501 від 14.11.2007 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно№ 189386958 від 19.11.2019 року.
Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 також має у власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно № 189390112 від 19.11.2019 року. Підстава виникнення права власності  договір дарування ВМВ/092022 від 16.02.2009 року.
ОСОБА_1 вселився у спірне майно у 1995 році, після реєстрації шлюбу із позивачкою.
Встановлено, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 вересня 2017 року шлюб між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 розірвано.
При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, слід приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц  (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Судом встановлено, що позивач є власником спірного будинку, а відповідач не є членом сім`ї позивача, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем і ведуть з нею спільне господарство, між сторонами не укладався договір найму вказаного житла. 
Враховуючи характер спірних правовідносин та норми матеріального права які їх регулюють, суд першої інстанції правильно встановив, що між сторонами відсутні будь які родинні відносини й відповідно зважаючи на факт наявності неприязних стосунків, спільне проживання сторін у спірному будинку є неможливим. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_2 та усунення їй перешкод у користуванні будинком шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним будинком. 
Судом вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 також має у власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно № 189390112 від 19.11.2019 року. Підстава виникнення права власності  договір дарування ВМВ/092022 від 16.02.2009 року.
Доводи апелянта, що додаткове рішення прийнято з грубим порушенням норм процесуального та не вірним застосуванням норм матеріального права не знайшли свого підтвердження при розгляді апеляційної скарги. 
Так в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що ухвалення додаткового рішення має фактично на меті перегляд остоточного рішення суду у справі №715 /2690 у зв`язку із зміною правової позиції Верховного суду, адже за своєю суттю додаткове рішення протилежне постанові Чернівецького апеляційного суду від 04 вересня 2020 року і це при тому, що при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення (позбавлення права на житло) предметом доказування є втрата права на житло або взагалі його відсутність. Фактично при укладанні додаткового рішення суд першої інстанції зробив переоцінку тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.
Такі доводи є безпідставними з огляду на наступне. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2020 року частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_1 , рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 із вказаного житлового будинку скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення відмовлено.
У своїй Постанові апеляційний суд вказав на те, що судом першої інстанції  при ухваленні рішення у даній справі, не було вирішено вимогу позивачки про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житловим будинком. 
Відповідно до положень ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали доказі і давали пояснення, не ухвалено рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Враховуючи, що судом першої інстанції  при ухваленні рішення у даній справі, не було вирішено вимогу позивачки про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житловим будинком, на що звернув увагу апеляційний суд, суд першої інстанції за заявою позивача розглянув цю вимогу та ухвалив по справі додаткове рішення. 
Безпідставними є доводи апелянта про порушення судом норм процесуального права, зокрема, розгляд справи у відсутності відповідача та його представника, незважаючи на заяву про відкладення розгляду.
       Відповідно до положень ст.270 ЦПК України,  у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
З матеріалів справи вбачається, що учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому суд  першої інстанції вважав, що справу можна розглянути в їх відсутності. На думку суду заява представника відповідача ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи не підлягала задоволенню, оскільки дана справа до розгляду призначалася двічі на 13.05.2021 року та 07.06.2021 року, відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. 
Відповідно до вимог ст. 207 ЦПК України, що передбачає порядок розгляду заяви про винесення додаткового рішення, неявка учасників процесу не є перешкодою для розгляду справи, а враховуючи те, що відповідач та його представник повторно не з`явилися до суду, будучи належним чином та завчасно повідомлені про час розгляду справи,  суд зробив правильний висновок про наявність підстав для розгляду справи у їх відсутності. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом першої інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Додаткове рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повної постанови - 19 жовтня 2021 року.
Головуючий І.Б. Перепелюк 
Судді                                            Н.Ю. Половінкіна
О.О. Одинак