ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

01 грудня 2021 року      
м. Харків

Справа № 638/12529/20      
Провадження № 22-ц/818/5744/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання : Гармаш К.В.,

Учасники справи:
заявник: ОСОБА_1 ,
заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області, в особі Шевченківського районного відділу у м. Харкові Державної міграційної служби України в Харківській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, в особі Шевченківського районного відділу у м. Харкові Державної міграційної служби України в Харківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_2 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 липня 2021 року, ухвалене суддею Штих Т.В., -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області, в особі Шевченківського районного відділу у м. Харкові Державної міграційної служби України в Харківській області,

В обгрунтування заяви зазначає, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Лютівка Золочівського району Харківської області. По досягненню 16 років був документований паспортом громадянина СРСР, який у подальшому замінив. Стверджує, що він працював у місті Харків та проживав за адресою АДРЕСА_1 . Після звернення до органів міграції з метою отримання паспорта громадянина України, йому було рекомендовано звернутися до суду з заявою про встановлення факту мешкання на території України станом на 24 серпня 1991 року, так як наданих документів для отримання паспорту громадянина України не було достатньо.

Просить суд встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення – залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки його трудовій книжці, акту підтвердження проживання та довідці про відсутність у нього громадянства РФ.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано суду доказів на підтвердження факту постійного місця проживання на території України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Лютівка Золочівського району Харківської області. По досягненню 16 років був документований паспортом громадянина СРСР, який у подальшому замінив на паспорт зразку 1974 року.

У заяві ОСОБА_1 , яка на підставу своїх вимог, зазначає, що станом на 24 серпня 1991 року він проживав на території України за адресою: АДРЕСА_1 та працював у харчоблоку Харківської обласної лікарні невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова підсобним робітником. З метою набуття громадянства України та оформлення паспорта громадянина України він звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області однак йому було відмовлено, оскільки згідно наданих документів встановити його особу та належність до громадянства України не вбачається можливим та необхідно надати до ДМС документ, що підтверджує факт постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року. Вказує, що встановлення факту постійного проживання на території України має для нього юридичне значення та необхідне йому для отримання громадянства України.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

З наведеного слід дійти висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі №127/22302/17, провадження № 61-13029св18.

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є:1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Згідно статті 1 Закону України «Про громадянство України» визначено поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: «проживання на території України на законних підставах» - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; «безперервне проживання на території України» - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначається відповідно до Закону України «Про громадянство» - Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 р. № 215 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України".

Згідно пунктів 25, 44 вказаного Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону) подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Матеріали справи свідчать про те, що на підтвердження своїх доводів щодо постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року заявником надано: копія паспорта громадянина СРСР « ОСОБА_3 », копію військового білету « ОСОБА_3 », копію трудової книжки « ОСОБА_3 », копію свідоцтва про народження « ОСОБА_3 », довідку з місця проживання від 24 травня 2013 року, копію акту підтвердження місця проживання, копію довідку Генерального консульства РФ в м. Харкові від 20 листопада 2013 року.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ст.ст.76, 77 79 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вбачається з наданих доказів, заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Лютівка, Золочівського району Харківської області. Між тим, відмітки про місце реєстрації заявника паспорт не містить. 

Разом з тим, як вбачається із копії трудової книжки заявника, його останнє місце роботи (згідно наданих записів трудової книжки) є Харківська обласна лікарня невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова, в якій він працював на посаді підсобного робітника (прийняти на роботу 04 квітня 1991 року, звільнений 21 грудня 1995 року).

Таким чином, із викладеного вбачається, що ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року мав постійне місце роботи, що свідчить проте, що останній постійно та безперервно проживав на території України після та на момент проголошення незалежності України.

Також, матеріали справи місять акт підтвердження проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , складений мешканцями цього будинку, з якого вбачається, що ОСОБА_1 проживає за вказаною вище адресою з червня 1989 року по теперішній час.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки останнім були надані суду належні та допустимі докази свого постійного та безперервного проживання на території України після та момент проголошення незалежності України, тобто станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_2 , – задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 липня 2021 року – скасувати.

Заяву  ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, в особі Шевченківського районного відділу у м. Харкові Державної міграційної служби України в Харківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення – задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Лютівка Золочівського району Харківської області на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2021 року.

Головуючий –                                                                                                               Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                                      О.В. Маміна

                                                                                                                               О.Ю. Тичкова