П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/4737/21	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів   – Кравця О.О.,
                                 – Зуєвої Л.Є.,

за участю: секретар судового засідання – Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційні скарги Одеської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року, прийняте у складі суду судді Глуханчука О.В. в місті Одеса по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, скасування постанови, стягнення неотриманого грошового забезпечення та моральної шкоди, - 

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в якому позивач просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури при винесені Постанови про відмову у відшкодуванні шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури, від 10.01.2020 р. та скасувати Постанову Одеської обласної прокуратури про відмову у відшкодуванні шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури, від 10.01.2020 р., як незаконну;
- стягнути з Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області шляхом списання на користь ОСОБА_1 не отримане ним грошове забезпечення за період з 08.05.2010 р. по 26.12.2016 р. у сумі 87284 ( вісімдесят сім тисяч двісті вісімдесят чотири) гривні 25 копійок, у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного   казначейського рахунку Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області;
- стягнути з Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури та Головного   управління Державної казначейської служби України в Одеській області шляхом списання на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 30000, 00 грн. (тридцять тисяч гривень), у зв`язку з відмовою у проведенні розрахунку не отриманого грошового забезпечення за період з 08.05.2010 р. по 26.12.2016 р. у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного   казначейського рахунку Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову Одеської обласної прокуратури про відмову ОСОБА_1 у відшкодуванні шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури, від 10 січня 2020 року. Стягнуто з Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури шляхом списання на користь ОСОБА_1 неотримане ним грошове забезпечення за період з 08.05.2010 року по 26.12.2016 року у сумі 86   867, 37 грн. (вісімдесят шість тисяч вісімсот шістдесят сім гривень 37 коп.), у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного   казначейського рахунку Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів. Стягнуто з Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури шляхом списання на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 8686,74 грн. (вісім тисяч шістсот вісімдесят шість гривень 74 коп.), у зв`язку з відмовою у проведенні розрахунку не отриманого грошового забезпечення за період з 08.05.2010 р. по 26.12.2016 р. у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного   казначейського рахунку Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області. В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Одеська обласна прокуратура звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що оскаржуване судове рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою висновки, які викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 року у справі №686/1049/18 щодо юрисдикційності спору про визнання протиправною та скасування постанови прокурора про відмову у задоволенні заяви про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, та відшкодування шкоди. На думку апелянта, суд першої інстанції помилково розглянув виниклий у цій справі спір у порядку адміністративного судочинства. Крім того, апелянт вказує, що Одеським окружним адміністративним судом залишено поза увагою, що Одеська обласна прокуратура у даному випадку не є юридичною особою, яка особисто відповідає за зобов`язаннями держави Україна, при цьому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись. На думку апелянта, частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо спричинення позивачу моральної шкоди та наявності підстав для її стягнення. 
Крім того, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції помилково ототожнює ГУ ДКСУ в Одеській області з Державою Україна та Державним бюджетом України, оскільки належним відповідачем у спорах щодо відшкодування шкоди завданої незаконними рішення, діями або бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури може бути лише держава. Апелянт вказує, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, в даному випадку Одеську обласну прокуратуру, а кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Також апелянт вказує, що положеннями Закону про порядок відшкодування шкоди передбачено можливість відшкодування втраченого заробітку тільки у разі незаконного відсторонення від посади, а не звільнення. Крім того, на думку апелянта, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що винесення постанови про відмову у відшкодуванні шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури призвело до завдання моральної шкоди ОСОБА_1 позивачем не надано та судом першої інстанції не зазначено.
Представник позивача надав до апеляційного суду відзиви на апеляційні скарги відповідачів, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді оперуповноваженого відділу карного розшуку Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області (наказ про призначення № 599 о/с від 16.12.2006).
12.02.2009 Котовським міжрайонним прокурором відносно позивача, як оперуповноваженого сектору карного розшуку Котовського МВ ГУ МВС України в Одеській області, порушено три кримінальні справи, які об`єднані у провадження № 75200900011, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 396, ч. З ст. 364 КК України.
Вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2013 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 365 та ч. 1 ст. 396 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в органах влади та правоохоронних органах строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України позивача звільнено від відбуття покарання терміном на 1 рік.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.05.2014 вирок Котовського міськрайсуду Одеської області від 20.05.2013 у відношенні позивача скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд, до того ж суду, у іншому складі суду.
Вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26.12.2014 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 396 КК України та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в органах влади та правоохоронних органах строком на 2 роки. На підставі ч. 5 ст. 74 КК України останнього звільнено від відбування покарання за ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 396 КК України, у зв`язку зі впливом строку давності, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.03.2015 зазначений вирок скасовано, справу направлено Котовському міжрайонному прокурору Одеської області для проведення додаткового слідства.
За наслідками, на підставі вказаної ухвали апеляційного суду Одеської області внесено відомості в ЄРДР за № 42015160000000264 від 07.05.2015 за ч. 2 ст. 364 КК України.
За результатами досудового розслідування, прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури Одеської області 26.12.2016 винесено постанову про закриття кримінального провадження № 42015160000000264 за ч. 2 ст. 364 КК України, у зв`язку з відсутністю в діях оперуповноваженого Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення (а.с. 8-10).
Наказом ГУМВС України в Одеській області № 388 від 17.04.2009 про покарання працівників Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області від 17.04.2009 року   за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, а також грубе порушення вимог ст.7 Дисциплінарного статуту ОВС України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 № 3460 - IV, ст. 99 КПК України, Кодексу честі працівників ОВС, що виразилось у фальсифікації пояснення від імені гр. ОСОБА_2 , незаконному винесені постанови про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом пограбування означеного громадянина, не повідомленні останнього про результати розгляду його заяви, оперуповноваженого СКР Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області лейтенанта міліції ОСОБА_1 , з урахуванням факту порушення відносно нього Котовською міжрайонною прокуратурою Одеської області кримінальної справи № 075200900011 за ст. 364 ч. 3 КК України, було прийнято рішення про звільнення з ОВС за ст.66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби.
Зазначений наказ реалізований наказом ГУ МВС України в Одеській області № 179 о\с від 06.05.2009 року.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2017 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного управління МВС України в Одеській області. Суд вирішив:
Визнати протиправними та скасувати наказ Головного управління МВС України в Одеській області №388 від 17.04.2009 року «Про покарання працівників Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області», в частині що стосується ОСОБА_1 та наказ Головного управління МВС України в Одеській області №179о/с від 06.05.2009 року в частині звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 .
Поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Котовського МВ (з обслуговуванням м.Котовськ та Котовського району) ГУ МВС України в Одеській області з 07.05.2009 року.
Стягнути з Головного управління МВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07.05.2009 року по 07.05.2010 року.
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від  06 лютого 2018 року стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07 травня 2009 року по     07 травня 2010 року в розмірі 18653,36 грн. не змінюючи суть прийнятого судом рішення.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2018 року апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області задоволено частково. Змінено мотивувальну частину додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року з підстав, зазначених в мотивувальній частині постанови апеляційного суду та викладено резолютивну частину додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року в наступній редакції: «Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07 травня 2009 року по 07 травня 2010 року в розмірі 13131,72 грн».
При цьому, у постанові Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня  2017 року суд погодився з позицією представника про те, що підстави для звільнення позивача зі служби в ОВС співпадали з підставами притягнення його до кримінальної відповідальності в рамках кримінального провадження №42015160000000264 висновок за якими був наданий компетентним органом – Прокуратурою Одеської області у постанові від 26.12.2016 року про закриття цього кримінального провадження за реабілітуючою обставиною.
Повідомленням від 29 листопада 2019 року №15/2-3212-15 прокуратура Одеської області роз`яснила ОСОБА_1 , що у зв`язку із закриттям кримінального провадження №42015160000000264, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», він має право протягом шести місяців звернутись з вимогою про відшкодування втраченого заробітку, сум за надання юридичної допомоги, моральної шкоди, ін. (а.с. 11).
Листом прокуратури Одеської області від 29 листопада 2019 року №15/2-3302-18 ОСОБА_1 повідомлено, що його заяву про відшкодування шкоди діями органів досудового розслідування зареєстровано у прокуратурі Одеської області 13 листопада 2019 року за №16947-19, а також роз`яснено, що відповідно до повідомлення від 29 листопада 2019 року №15/2-3212-15 він має право протягом шести місяців звернутись до прокуратури області із заявою про відшкодування шкоди (а.с. 12).
Заяву позивача щодо визначення розміру шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури, зареєстровано у прокуратурі Одеської області 11 грудня 2019 року за № 23544-19 (а.с. 13).
Постановою прокуратури Одеської області від 10 січня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про відшкодування грошового забезпечення, відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виражене у вигляді не отримання грошового забезпечення з 08.07.2010 по 26.12.2016, у зв`язку з незаконним звільненням з органів внутрішніх справ (а.с. 14-15).
Вважаючи протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури при винесені постанови про відмову у відшкодуванні шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури від 10.01.2020 р., а зазначену постанову від 10.01.2020 р. незаконною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно відмовив позивачеві у задоволенні заяви про відшкодування грошового забезпечення, виражене у вигляді не отримання грошового забезпечення за період з 08.05.2010 по 26.12.2016, у зв`язку з незаконним звільненням з органів внутрішніх справ, оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач має право на відшкодування заробітку. 
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у  п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ч. 1 ст. 5 КАС України).
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України  адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, а також відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
При цьому, відповідно до імперативних вимог ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Таким чином, обов`язковою умовою для розгляду адміністративним судом вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури, є заявлення таких вимог разом із вимогами, спрямованими на вирішення публічно-правового спору.
Як було зазначено, позивач звернувся до суду першої інстанції з наступними позовними вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури при винесені Постанови про відмову у відшкодуванні шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури, від 10.01.2020 р. та скасувати Постанову Одеської обласної прокуратури про відмову у відшкодуванні шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури, від 10.01.2020 р., як незаконну;
- стягнути з Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області шляхом списання на користь ОСОБА_1 не отримане ним грошове забезпечення за період з 08.05.2010 р. по 26.12.2016 р. у сумі 87284 ( вісімдесят сім тисяч двісті вісімдесят чотири) гривні 25 копійок, у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного   казначейського рахунку Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області;
- стягнути з Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури та Головного   управління Державної казначейської служби України в Одеській області шляхом списання на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 30000, 00 грн. (тридцять тисяч гривень), у зв`язку з відмовою у проведенні розрахунку не отриманого грошового забезпечення за період з 08.05.2010 р. по 26.12.2016 р. у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного   казначейського рахунку Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області.
Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон   № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального  правопорушення,  відсутністю  у  діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги.
За змістом положень частини першої статті 12 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пункті 1 статті 3 цього Закону (тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.
Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
Таким чином, позовні вимоги в частині скасування постанови Одеської обласної прокуратури від 10.01.2020 року про відмову у відшкодуванні шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури не підлягають розгляду адміністративним судом, з огляду на чітке зазначення у спеціальному законі № 266/94-ВР, що така постанова оскаржується у суді відповідно до положень цивільного процесуального законодавства.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Одеської обласної прокуратури при винесені постанови про відмову у відшкодуванні шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури від 10.01.2020 р., колегія суддів зазначає, що позивачем належним чином не було обґрунтовано, у чому він вбачає бездіяльність органу прокуратури при винесені оскаржуваної постанови. Фактично, вказана позовна вимога направлена на скасування постанови від 10.01.2020 р. про відмову у відшкодуванні шкоди. Більш того, навіть у випадку задоволення вказаної позовної вимоги окремо від вимоги про скасування постанови Одеської обласної прокуратури від 10.01.2020 року, публічно – правовий спір між учасниками справи не вирішується.
Варто зазначити, що суд першої інстанції, вирішуючи клопотання відповідача про закриття провадження у справи, в обґрунтування своєї правової позиції про належність даної справи до юрисдикції адміністративних судів посилався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 грудня 2019 року у справі №460/357/19.
З цього приводу колегія суддів зауважує, що висновки Верховного Суду у справі №460/357/19 не є релевантними та не підлягають застосуванню у межах спірних правовідносин з огляду на наступне.
Так. у межах справи №460/357/19 позивач звернувся до суду із наступними позовними вимогами:
- визнати протиправною відмову прокуратури Рівненської області щодо прийняття постанови, передбаченої частиною першою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»;
- зобов`язати прокуратуру Рівненської області прийняти відповідно до частини першої статті 12 вказаного Закону постанову про визначення позивачам розміру шкоди у зв`язку із закриттям кримінального провадження постановою відповідача від 8 листопада 2018 року.
В обґрунтування позовних вимог у межах справи №460/357/19 було зазначено, що листом відповідача від 6 лютого 2019 року №15-1611-18 їм було відмовлено у прийнятті постанови про визначення розміру шкоди, заподіяної позивачам незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, відстороненням від роботи, обшуками тощо та роз`яснено необхідність звернення з такою заявою до органів, що проводили досудове розслідування.
Верховним Судом у межах справи №460/357/19 було зокрема встановлено, позивачі звернулися до відповідача із заявою про відшкодування шкоди, керуючись положеннями пункту другого частини першої статті 2 Закону, яку відповідач повинен був розглянути та прийняти відповідну постанову, натомість відповідач свій обов`язок не виконав, обмежившись письмовим роз`ясненням.
За таких обставин, у межах справи №460/357/19 дійсно був наявний публічно правовий спір, пов`язаний із бездіяльністю відповідача стосовно прийняття постанови про визначення розміру відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР.
Водночас, в межах даної справи така постанова була прийнята та згідно імперативних вимог ч.2 статті 12 Закону № 266/94-ВР підлягає оскарженню до суду відповідно до положень цивільного процесуального законодавства, що свідчить про відмінність обставин даної справи від обставин справи №460/357/19.
Посилання на віднесення даної справи до адміністративної юрисдикції з огляду на те, що спір стосується проходження позивачем публічної служби, спростовують висновками Великої Палати Верховного Суду, яка розглядаючи справу №522/1021/16-ц, де позивачем також був колишній співробітник органів внутрішніх справ. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року вказала, що суди правильно встановили, що за захистом свого порушеного права позивач звернувся у порядку цивільного судочинства із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та обґрунтовано розглянули спір у порядку цивільного судочинства.
При цьому, враховуючи роз`яснення Конституційного Суду України у рішенні від 23 травня 2001 року № 6рп/2001, після закриття провадження прокурор припиняє виконувати владні процесуальні функції, що передбачені    КПК України, що свідчить про відсутність підстав для розгляду даного спору за правилами КПК України.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, адже з огляду на характер спору, його суб`єктний склад, а також предмет і підстави заявлених вимог його слід вирішувати за правилами ЦПК України в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було помилково зроблено висновок про підсудність даної справи адміністративному суду, оскільки відповідний спір повинен вирішуватися за правилами цивільного судочинства місцевим районним судом.
Згідно п.1 ч. 1 статті 238 КАС України,  суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
У відповідності до вимог ст. 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Відповідно до ч.1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 319 КАС України передбачено, що порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
Частиною 3 ст. 319 КАС України встановлено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 238, 239,  292, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Одеської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, скасування постанови, стягнення неотриманого грошового забезпечення та моральної шкоди – скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, скасування постанови, стягнення неотриманого грошового забезпечення та моральної шкоди – закрити.
Роз`яснити позивачу, що протягом десяти днів з дня отримання повного тексту даної постанови він має право звернутись до П`ятого апеляційного адміністративного суду із заявою про направлення справи  за встановленою юрисдикцією для розгляду в порядку цивільного судочинства.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                               М.П. Коваль

Суддя:                                                                                     О.О. Кравець

         Суддя:                                                                                     Л.Є. Зуєва