ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7976/21 Справа № 182/6236/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 182/6236/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.,
суддів -                           Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачка – ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року, яке постановлено суддею Рунчевою О.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 червня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Яремчук Л.В., звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітет Нікопольської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позов мотивовано тим, що на підставі договору дарування від 02.02.2017 року, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , у квартирі зареєстровані його донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та колишня дружина ОСОБА_2 – відповідачі по справі. 
З ОСОБА_2 позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 29.07.2014 року по 29.01.2019 року, мають спільну дитину -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Добровільно колишня дружина зніматися з реєстрації не бажає.
Позивач зазначає, що реєстрація відповідачів у квартирі що йому належить, позбавляє його вільно користуватись та розпоряджатись своїм житлом, покладає на нього додаткові фінансові витрати по оплаті комунальних послуг.
ОСОБА_1 посилається на те, що він вдруге одружився має дитину, проте не може переїхати до своєї квартири, оскільки існує велика вірогідність, що колишня дружина буде претендувати на проживання у квартирі.
За таких обставин він змушений був звернутися до суду з зазначеним позовом та просив суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування належною йому квартирою. Також просив стягнути на свою користь судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року позов ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітет Нікопольської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задоволено.
Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 . 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування судового збору 1 681,60 грн. 
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує, що суд першої інстанції ухвалив рішення, яким погіршує становище дитини, оскільки вона свого житла не має, і суд фактично виписав малолітню дитину на вулицю. Як вбачається з оскаржуваного рішення, орган опіки та піклування не надав своєї згоди на виселення і зняття з реєстрації малолітньої дитини.
Наголошує, що вона з спірного житла вимушена була піти, оскільки колишній чоловік застосовував відносно неї фізичне насилля в присутності малолітньої дитини. Постійні сварки та рукоприкладство негативно впливало на емоційний стан дитини.
Позивач змінив замки у квартирі та здав квартиру у оренду, отже твердження позивача, що вона з донькою чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, не відповідають дійсності.
Крім того, вказує, що в порушення вимог ст. 128 ЦПК України суд першої інстанції жодного разу не повідомив її про дату, час, місце розгляду справи.
12 жовтня 2021 року на адресу Дніпровського апеляційного суду засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 були надіслані зміни до апеляційної скарги  ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року, в яких остання зазначала своє не проживання у спірній квартирі та просила скасувати рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровського області від 02.06.2021 року тільки в частині визнання втратившою право користування квартирою АДРЕСА_1 малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в іншій частині рішення залишити без змін. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року  повернуто ОСОБА_2 зміни до апеляційної скарги  ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Виконавчий комітет Нікопольської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, у зв`язку з пропуском строку.         
У відзиві на апеляційну відповідачки ОСОБА_2 , до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Яремчук Л.В., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, як необґрунтовану.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_2  та її представника- адвоката Ставицьку А.В., які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника позивача  ОСОБА_1  – адвоката Яремчук Л.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували поважність не проживання її та їх спільної з позивачем доньки за адресою своєї реєстрації тривалий час. Враховув, що доводи відповідачки про те, що квартира фактично була куплена у шлюбі та позивач створює їм з донькою перешкоди у користуванні житлом через заміну замків, не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду та спростовуються матеріалами справи, тобто, поважність причин їхнього тривалого не проживання не доведена.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 . 
Проте, з висновком суду щодо визнання малолітньої ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування квартирою, яка знаходиться за адресою -  АДРЕСА_2 , колегія суддів не погоджується з наступних підстав.
За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.
Спір між сторонами виник з приводу наявності законних підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленомузаконом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практик Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд виклав та неодноразово підтверджував свою позицію відносно питання втрати права користування житлом дітей.
Зокрема, в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21) вказано, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21), Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), Верховного Суду від 02 серпня 2021 року в справі № 755/604/20 (провадження № 61-8063св21).
Згідно з ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про охорону дитинства» дитиною є особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.
Разом з тим, ЦК України визначає різні обсяги цивільної дієздатності, зокрема фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років має часткову дієздатність (малолітня особа (ст. 31 ЦК України), а особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність фізичної особи (ст. 32 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Крім того, відповідно до ч.2 ст.18 Закону України Про охорону дитинства діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право.
Малолітня ОСОБА_3 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її непроживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування вказаним житлом.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 09 вересня 2020 року у справі №755/16152/16-ц, де зазначено, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з 29.07.2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.01.2019 року. Від шлюбу народилася дитина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9-11).
Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, наданої ОСББ «Світанок -17» від 26.10.2020 року, за адресою - АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5).
Таким чином, колегія суддів бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 щодо неправомірності визнання їх з позивачем малолітньої дитини такою, що втратила праов користування житловим приміщенням.
Посилання відповідачки ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що в порушення вимог ст.128 ЦПК України, суд першої інтсанціїї жодного разу її не повідомив про дату, час та місце розгляд справи не бере до уваги, оскільки ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.12.2020 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін.
На підтвердження позовних вимог щодо непроживання відповідачки ОСОБА_2 у спірній квартирі, ОСОБА_1 надав акт № 306 від 26.10.2020 року, затверджений керівником ОСББ «Світанок -17», відповідно до змісту якого за адресою – АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зі слів сусідів, з 2018 року і по теперішній час ОСОБА_2 за даною адресою не мешкає (а.с. 4).
Крім того, апеляційним судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала факту, що вона не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 2018 року (а.с.80).
Доказів того, що вона намагалась вселитися в квартиру з 2018 року, але позивач чинив їй перешкоди, матеріали справи не містять. Також не надано відповідачкою й доказів поважності її непроживання у спірній квартирі понад один рік.
Таким чином, враховуючи, що відповідачка ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі, яка є власністю позивача, з 2018 року, і нею не надано доказів поважності такого непроживання, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання її такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим скасовує рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою що втратила право користування квартирою, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 та ухвалює в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, п. 3 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою що втратила право користування квартирою, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 01 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: