04.10.21
22-ц/812/1710/21
Єдиний унікальний номер судової справи 487/4162/21
Номер провадження 22-ц/812/1710/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

04 жовтня 2021 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі: 
представника скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва 13 липня 2021 року, під головуванням судді Лагоди А.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за скаргою  ОСОБА_1 на бездіяльність Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту,
УСТАНОВИЛА:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі – Заводський ВДВС) щодо не зняття арешту з майна та покладення обов`язку вчинити певні дії. 
В обґрунтування вимог скарги зазначено, що постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження №133053118 (номер вказаний помилково - вірний 133053182) від 17 листопада 2008 року накладено арешт на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 .
Крім того, постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №29578646 від 20 червня 2012 року накладено арешт на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 .
Про існування зазначених арештів ОСОБА_1 стало відомо випадково, після перевірки інформації в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Представник скаржника звернувся до Заводського ВДВС із вимогами провести перевірку законності накладення арештів та їх не зняття за вказаними виконавчими провадженнями, та вимогою зняти арешт з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 .
На вказане звернення Заводським ВДВС надано відповідь, в якій головний державний виконавець зазначав, що згідно даних АСВП у відділі здійснювалось виконавче провадження за реєстровим №13305318 з примусового виконання судового наказу, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва 17 липня 2008 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» грошових коштів у загальному розмірі 1 679 грн. 79 коп. 25 грудня 2012 року виконавче провадження закінчено в порядку п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV за заявою стягувача.
Крім того, згідно даних АСВП у відділі здійснювалось виконавче провадження за реєстровим №29578646 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва від 06 жовтня 2008 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Відкритого акціонерного товариства «Банк Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором №138-fg-2006 року у сумі 9 901 грн. 31 коп. та понесені судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн., а всього 10 030 грн. 62 коп. 31 серпня 2015 року виконавче провадження завершено на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV.
При винесенні вищевказаних постанов про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем не було вирішено питання щодо зняття арешту з нерухомого майна. 
При цьому, державним виконавцем було зазначено, що завершення виконавчого провадження із зазначених вище підстав не передбачає зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Разом з тим, скаржник вважає, що, оскільки виконавчі провадження завершені, державний виконавець безпідставно не скасував арешт, що був накладений на її майно.
Посилаючись на викладені обставини та порушення права на володіння нерухомим майном, ОСОБА_1 просила визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Заводського ВДВС щодо не зняття арешту з нерухомого майна, належного боржнику, та зобов`язати державного виконавця Заводського ВДВС зняти арешт з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , накладених постановами державних виконавців Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, в рамках виконавчих проваджень №13305318 та №29578646.
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 липня 2021 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Заводського ВДВС задоволено.
Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Заводського ВДВС щодо не зняття арешту з нерухомого майна, належного ОСОБА_1 .
Зобов`язано державного виконавця Заводського ВДВС зняти арешт з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, в рамках виконавчих проваджень №13305318 та №29578646.
В апеляційній скарзі Заводський ВДВС, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені скарги відмовити.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від  17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання.
У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1 ст.18 ЦПК України).
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
При цьому, судовий контроль за виконанням судових рішень, зокрема, право сторони виконавчого провадження на звернення до суду зі скаргою на рішення, дію чи бездіяльністю державного виконавця регламентовано розділом VІІ ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження».
Так, згідно ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Аналогічні положення закріплені у ст.447 ЦПК України, за якою сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Як вбачається з матеріалів даної справи, заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 09 вересня 2008 року позов Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредити», заборгованість за кредитним договором №138-fg-2006 від 22 листопада 2006 року у сумі 9 901 грн. 31 коп. та понесені судові витрати – держмито в сумі 99 грн. 31 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн., а всього 10 030 грн. 62 коп. (а.с.34).
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 квітня 2018 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредити» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Кредит-Капітал» за правом грошової вимоги до ОСОБА_1 (а.с.56).
Вищевказані судові рішення в апеляційному порядку не переглядались.
З відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що постановою про відкриття виконавчого провадження №133053118, 17 листопада 2008 року державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Шевченко О.О. накладено арешт на все нерухоме майно належне на праві власності ОСОБА_1 .
Крім того, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №29578646, 20 червня 2012 року старшим державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Шийка Д.М. також накладено арешт на все нерухоме майно належне на праві власності ОСОБА_1 (а.с.69).
З відповіді Заводського ДВС №40309/107-36/9 від 15 червня 2021 року представнику ОСОБА_1 – ОСОБА_2 вбачається, що згідно даних АСВП у вказаному відділі на виконанні перебувало виконавче провадження за №13305318 з примусового виконання судового наказу, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва від 17 липня 2008 року по справі №2/н/815 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» грошових коштів у загальному розмірі 1 679 грн. 79 коп. 
25 грудня 2012 року. Вказане виконавче провадження закінчено в порядку п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV за заявою стягувача.
Окрім того, згідно даних АСВП у відділі перебувало на виконанні виконавче провадження за №29578646 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва від 06 жовтня 2008 року по справ №2-3009/208 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Відкритого акціонерного товариства «Банк Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором №138-fg-2006 року у сумі 9 901 грн. 31 коп. та понесені судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн., а всього 10 030 грн. 62 коп. 
31 серпня 2015 року виконавче провадження завершено на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV. 
Державним виконавцем пояснено, що завершення виконавчого провадження із зазначених підстав не передбачає зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Крім того, державним виконавцем зазначено, що надати більш вичерпну інформацію та вирішити питання щодо зняття арешту майна боржника, а також провести перевірку законності накладення арештів та їх зняття не виявляється можливим, оскільки виконавчі провадження знищені, у зв`язку з закінченням терміну їх зберігання (а.с.70).
Згідно із положеннями ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.
Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі – Закон України) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Стаття 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, який діяв на час винесення постанови про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні №29578646) передбачені випадки повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. 
У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», який був чинний на час винесення постанови від 31 серпня 2015 року).
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. 
Підстави для зняття арешту з майна боржника визначені у частині 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» (ст.60 Закону України «Про виконавче провадження, в редакції, яка діяла на час винесення постанови про повернення виконавчого документа від 31 серпня 2015 року).
Зокрема ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» (ч.5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження, в редакції, яка діяла на час винесення постанови про повернення виконавчого документа від 31 серпня 2015 року) передбачена можливість зняття арешту за рішенням суду.
Відповідно до ч.3 ст.451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
З матеріалів справи та пояснень ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційної інстанції слідує, що натепер судове рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 09 вересня 2008 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ВАТ «Банк Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором №138-fg-2006 року у сумі 9 901 грн. 31 коп. та понесені судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн., а всього 10 030 грн. 62 коп. не виконано.
Виконавче провадження за №29578646 з примусового виконання виконавчого листва, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва 06 жовтня 2008 року на виконання вищевказаного судового рішення знищено. 
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що державний виконавець натепер об`єктивно позбавлений можливості зняти арешт з майна, а тому відсутні і підстави вважати, що його бездіяльність є неправомірною. Більш того, на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа із зазначених вище підстав діючим на той час законодавством не було передбачено підстав для зняття арешту з майна. 
Розглядаючи скаргу, суд першої інстанції не врахував вищенаведені вимоги законодавства, та дійшов помилкового висновку про задоволення скарги. 
Доводи скарги про те, що предметом оскарження є саме бездіяльність державного виконавця, яка полягає у порушенні останнім п.2 ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів відхиляє, оскільки у разі закінчення виконавчого провадження та його подальшого знищення, державний виконавець позбавлений можливості самостійно зняти арешт з майна боржника. В такому випадку арешт з майна боржника може бути знятий за рішенням суду. Разом з тим, дана скарга таких вимог не містить.
Щодо вимог скарги про покладення обов`язку на державного виконавця зняти арешт з усього майна, належного ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця у виконавчому провадженні №13305318 з примусового виконання судового наказу, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва 17 липня 2008 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» грошових коштів у загальному розмірі 1 679 грн. 79 коп., то такі вимоги не підлягають задоволенню в рамках даної цивільної справи, оскільки такий арешт накладався державним виконавцем для забезпечення виконання іншого судового рішення, яке ухвалене у іншій цивільній справі. За вищевказаних підстав, колегія суддів також вважає недоцільним роботи аналіз доводам скарги в цій частині, оскільки вони можуть стати предметом розгляду у іншій справі. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – задовольнити частково.
Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 липня 2021 року – скасувати та постановити нове судове рішення.
В задоволенні скарги  ОСОБА_1 на бездіяльність Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина
Повний текст судового рішення
складено 06 жовтня 2021 року