Постанова
Іменем України                                        
 
10 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 454/2685/13-ц
провадження № 61-17510св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,         Черняк Ю. В.,       
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка заявила самостійні вимоги, - ОСОБА_3 ,
відповідачі за позовом третьої особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
треті особи за позовом третьої особи: Корчівська сільська рада, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 березня 2016 року, ухвалене у складі судді Адамовича М. Я., та постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року, прийняту у складі колегії суддів:  Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року,прийняту у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_7 , який до дня своєї смерті проживав і був зареєстрований по АДРЕСА_1 .
Після смерті діда відкрилась спадщина на житловий будинок                                               з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , що належав йому на праві приватної власності згідно зі свідоцтвом про право власності на будівлі, яке видано на підставі рішення Сокальського районного виконавчого комітету від 16 березня         1989 року за № 82, зареєстроване в Червоноградському міжміському бюро технічної інвентаризації 17 березня 1989 року.
За життя ОСОБА_7 склав заповіт на її користь та на користь його дочки - ОСОБА_2 (її тітки). Заповіт посвідчений секретарем Корчівської сільської ради Сідельник Г. Г. 05 грудня 2005 року та зареєстрований у реєстрі за № 87.
Вона як спадкоємець за заповітом прийняла 1/2 частини спадкового майна та 11 вересня 2013 року державний нотаріус Сокальської державної нотаріальної контори видав їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
Спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 спадщину не прийняла в межах встановленого статтею 1270 ЦК України строку для прийняття спадщини, не продовжувала строк для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки не претендувала на спадкове майно та відмовилася від спадщини на її користь, про що надала відповідну заяву - відмову від спадщини, посвідчену секретарем Корчівської сільської ради Гулич О. В. 23 квітня 2013 року за реєстровим № 17.
Оскільки ОСОБА_2 подала заяву про відмову від спадкування після збігу шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, вказана відмова не прийнята нотаріусом.
 
З урахуванням зазначеного та заяви про збільшення позовних вимог,     ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частини  житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та земельні ділянки загальною площею 2,4123 га, загальною вартістю 45 510,12 грн, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Корчівської сільської ради Сокальського району Львівської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті діда ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
У листопаді 2013 року третя особа - ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
 
Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що 20 жовтня 2011 року між нею та ОСОБА_8 укладений шлюб. З 1979 року ОСОБА_8 проживав                              у житловому будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , яке первинно відносилось до майна колгоспного двору, головою якого був батько її чоловіка - ОСОБА_7 , а членами колгоспного двору - її чоловік ОСОБА_8 та його мати - ОСОБА_9 . Майно колгоспного двору належало її чоловіку та його батькам по 1/3 ідеальної частини.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір її чоловіка - ОСОБА_9 . На момент смерті ОСОБА_9 її чоловік та його батько постійно проживали                                              у спірному будинку, а тому вступили у володіння та розпорядження спадковим майном та успадкували у рівних частках належне ОСОБА_9 на день смерті майно - 1/3 ідеальної частини спірного будинку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько її чоловіка - ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилася спадщина на спадкове майно.
05 грудня 2005 року від імені ОСОБА_7 складений та посвідчений секретарем Корчівської сільської ради Сідельник Г. Г. заповіт, відповідно до якого заповідач усе своє майно заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках.
Вважала, що такий заповіт підлягає визнанню недійсним, оскільки він посвідчений секретарем Корчівської сільської ради Сідельник Г. Г., яка на день посвідчення цього заповіту не була уповноважена вчиняти нотаріальні дії у порядку, встановленому законом. Посвідчення заповіту неуповноваженою на це особою є порушенням вимог щодо його посвідчення         і з цієї підстави заповіт підлягає визнанню недійсним на підставі статті 1257 ЦК України у зв`язку з його нікчемністю.
При цьому в заповіті відсутній час його посвідчення, що є порушенням вимог закону щодо форми заповіту.
Також заповіт від імені ОСОБА_7 підписаний не ним.
У разі визнання оспорюваного заповіту недійсним її чоловік як спадкоємець першої черги, який прийняв спадщину після смерті свого батька - 1/2 частини спірного нерухомого майна, право власності на яку у нього виникло в порядку частки у майні колгоспного двору (1/3 частини) та у порядку спадкування після смерті його дружини - матері її чоловіка (1/6 частини будинковолодіння), набув право на вказаний житловий будинок з надвірними спорудами в цілому.
Після смерті її чоловіка вона прийняла спадщину, звернувшись                                    у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
Вважала, що вона як спадкоємець за законом після смерті чоловіка успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в цілому.
Крім вказаного нерухомого майна її чоловік успадкував після смерті свого батька також і земельні ділянки, площею 1,2547 га та 1,1576 га, розташовані на території Корчівської сільської ради, які належали йому на праві приватної власності на підставі державного акта від 04 травня 2001 року на право приватної власності на землю, виданого на підставі розпорядження Сокальської районної державної адміністрації від 20 квітня 2001 року № 207.
Зважаючи на недійсність оспорюваного заповіту, на підставі якого          ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на ці земельні ділянки, її чоловік як спадкоємець першої черги після смерті батька успадкував і ці земельні ділянки, а після смерті чоловіка у порядку спадкування за законом ці земельні ділянки успадкувала вона.
 
З урахуванням зазначеного та заяви про збільшення позовних вимог,       ОСОБА_3 просила визнати недійсним заповіт, складений від імені         ОСОБА_7 , який датований 05 грудня 2005 року та посвідчений секретарем Корчівської сільської ради Сідельник Г. Г. і зареєстрований у реєстрі за             № 87; скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_1 державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Гук Н. М. 11 вересня 2013 року на 1/2 частини житлового будинку                           з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею у порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на належне йому в порядку спадкування майно, а саме: після смерті його батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_9 та  у порядку власності в майні колгоспного двору, - на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , та після смерті його батька - на земельні ділянки площею 1,2547 га та 1,1576 га, що знаходяться на території Корчівської сільської ради та належали ОСОБА_7 на праві приватної власності, на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 04 травня 2001 року на підставі розпорядження голови Сокальської райдержадміністрації від 20 квітня 2001 року № 207.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 01 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частини будинковолодіння      АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_8 .
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та визнаючи за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд першої інстанції виходив із того, що майно колгоспного двору належало ОСОБА_8 та його батькам ОСОБА_7 та ОСОБА_9 по 1/3 ідеальній частини кожному,               а після смерті ОСОБА_9 частки ОСОБА_8 та його батька ОСОБА_7 становили по 1/2 частини колгоспного двору, оскільки такі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9 . ОСОБА_3 після смерті чоловіка ОСОБА_8 успадкувала належне йому на момент смерті майно, що із урахуванням заповіту ОСОБА_7 становить 1/6 частини спірного житлового будинку з надвірними спорудами.
 
Відмовляючи ОСОБА_10 у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що заповіт відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, посвідчений з дотриманням вимог, встановлених ЦК України та Закону України «Про нотаріат», відповідає волевиявленню заповідача, а недостатня кваліфікація особи, на яку покладено обов`язок на вчинення нотаріальних дій у сільській раді, не може слугувати підставою для визнання його недійсним.
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 березня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/6 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_8 , скасовано та ухвалено в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Корчівська сільська рада, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1                      у порядку спадкування, задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку будинковолодіння            АДРЕСА_1        у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 .
У решті рішення суду залишено без змін.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/6 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 після смерті                ОСОБА_8 , суд апеляційної виходив із того, що ОСОБА_8 протягом п`яти років не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, а тому вважається таким, що втратив право на свою частку у ньому, з часу вибуття з колгоспного двору та до часу смерті питання про виділ своєї частки у майні двору не порушував, однак, будучи зареєстрованим у спірному будинковолодінні на час смерті своїх батьків, він вважається таким, що прийняв спадщину за законом після їхньої смерті відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України. 
Оскільки крім ОСОБА_8 спадщину після смерті ОСОБА_7 на будинковолодіння АДРЕСА_1 ніхто із спадкоємців першої черги за законом не прийняв, він вважається таким, що успадкував зазначене будинковолодіння в цілому.
Спадщину після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , прийняли його дружина ОСОБА_3 та двоє його дітей від першого шлюбу,    а тому за ОСОБА_10 підлягає визнанню право власності на 1/3 частини будинковолодіння в порядку спадкування після смерті останнього, виходячи із кількості спадкоємців, які прийняли спадщину.
 
Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 10 лютого        2021 року заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Ухвалено додаткове рішення, яким визнано недійсним/скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (1/2 житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ), видане ОСОБА_1 державним нотаріусом Сокальської ДНК Гук Н. М. 11 березня 2013 року, що зареєстроване в реєстрі за № 1-930.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 223,87 грн судового збору.
 
Приймаючи додаткову постанову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд не вирішив позовну вимогу ОСОБА_3 про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_1 державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Гук Н. М. 11 вересня 2013 року на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , хоча сторони з цього приводу надавали пояснення та судом апеляційної інстанції досліджувалися матеріали справи в частині цих позовних вимог ОСОБА_3 , яка фактично є похідною вимогою, від вимоги про визнання права власності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області                          від 01 березня 2016 року та постанову Львівського апеляційного суду                від 12 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні її позовних вимог та часткового задоволення вимог ОСОБА_3 .
Суди не врахували, що вона є спадкоємцем після ОСОБА_7 за заповітом, який є чинним, спадщину після ОСОБА_7 вона фактично прийняла, оскільки з 2007 року проживала (без реєстрації) разом із дідом, доглядала за ним та займалась його похованням. Після смерті ОСОБА_7 , який помер    ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона вступила у володіння та управління спадковим майном, проживає у спірному житловому будинку разом із своєю сім`єю. Іншого житла немає.
11 вересня 2013 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини спірного житлового будинку з надвірними будівлями, яке судом не скасовано.
Інший спадкоємець за заповітом  - ОСОБА_2 спадщину не прийняла.
Суди не врахували, що спадкоємці за законом мають право на спадщину лише у разі неприйняття спадщини всіма спадкоємцями за заповітом.
Суд апеляційної інстанції, визнаючи за ОСОБА_3 право власності                        в порядку спадкування на 1/3 частини спірного будинковолодіння, не врахував, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 вересня 2013 року є власником 1/2 частини цього будинковолодіння.
Суд апеляційної інстанції, посилаючись на постанову Верховного Суду              від 04 вересня 2010 року у справі № 1321/1088/2012, якою залишено без змін постанову Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні її позову до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не врахував, що рішення суду першої інстанції            у вказаній справі про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини було скасовано лише з процесуальних питань, а саме у зв`язку             з незалученням до участі у справі ОСОБА_3 . 
Також апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, оскільки розглянув справу без її участі та участі її адвоката, хоча вона подавала заяву про відкладення розгляду справи на тиждень у зв`язку                    з неможливістю бути присутнім у судовому засіданні її адвоката.
 
Підставами касаційного оскарження рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 березня 2016 року та постанови Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених                           у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року у справі № 132/3826/18 (провадження № 61-6026св19), від 14 листопада 2018 року у справі                        № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 01 червня 2020 року         у справі № 361/6553/16-ц (провадження № 61-1219св19).
 
Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати додаткову постанову Львівського апеляційного суду          від 10 лютого 2021 року.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції додатковою постановою змінив суть своєї постанови, прийнятої 12 жовтня 2020 року. Також зазначає, що апеляційний суд не сповістив сторін про дату та час розгляду заяви про ухвалення додаткової постанови.
 
Інші сторони не скористалися правом подати відзиви на касаційні скарги, заперечень щодо їх вимог і змісту до суду не направили.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 березня 2016 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно з господарських книг будинковолодіння АДРЕСА_1 відносилось до типу господарства - колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_7 , членами колгоспного двору - ОСОБА_8 (син) та ОСОБА_9 (дружина)
 
У період з 1982 року до 1993 року ОСОБА_8 не проживав у будинковолодінні АДРЕСА_1 ,           а проживав разом із дружиною у м. Белз Львівської області.
 
Згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на будівлі, виданого виконавчим комітетом Сокальської районної ради народних депутатів              17 березня 1989 року, будинковолодіння АДРЕСА_1 належить до колгоспного двору, голова колгоспного двору - ОСОБА_7 .
 
ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
На день смерті ОСОБА_9 у будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 
 
05 грудня 2005 року ОСОБА_7 склав заповіт, який посвідчений секретарем Корчівської сільської ради Сідельник Г. Г. та зареєстрований у реєстрі за            № 87, відповідно до якого на випадок смерті все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право і належатиме йому на праві приватної власності, будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 , заповів у рівних частках дочці ОСОБА_2 та внучці ОСОБА_1 . Належний йому державний акт на право приватної власності на землю, серія І-ЛВ № 030595, виданий 04 травня            2001 року № 95 Сокальською райдержадміністрацією на с/пай, грошовий вклад, що знаходиться в філії № 6333/050 на рахунку № НОМЕР_1 , заповів дочці ОСОБА_2 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 .
 
Відповідно до довідки, виданої 19 березня 2012 року виконавчим комітетом Корчівської сільської ради, на день смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , по АДРЕСА_1 проживав його син ОСОБА_8 
 
11 вересня 2013 року державний нотаріус Сокальської нотаріальної контори видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований                             по АДРЕСА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 . 
 
Після смерті ОСОБА_8 до Сокальської державної нотаріальної контори із заявами за прийняттям спадщини в межах шестимісячного строку звернулися його дружина ОСОБА_3 , брати померлого - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та діти померлого - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
 
Постановою державного нотаріуса Сокальської державної нотаріальної контори від 06 грудня 2013 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                        у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в нескасованій апеляційним судом частині та постанови апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
 
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Згідно з частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
 
Відповідно до частини першої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 
 
Частиною другою статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
 
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).
 
Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України                       у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. 
 
Враховуючи волю заповідача таке тлумачення статті 1275 ЦК України дозволяє усунути конкуренцію між спадкуванням за заповітом та законом, оскільки ніхто не може бути одночасно спадкоємцем за законом та заповітом відносно спадкової маси охопленої заповітом. Якщо призначені кілька спадкоємців за заповітом і той або інший з них відмовляється від прийняття своєї частини або, взагалі, вибуває з числа інших, то частини                 у спадщині інших у відповідній мірі збільшуються.
 
У справі, яка переглядається, установлено, що спадкоємцями за заповітом від 05 грудня 2005 року, складеним за життя спадкодавцем, є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
10 вересня 2012 року ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори з заявою про відмову від одержання належного їй спадкового майна за заповітом, яке залишилось після смерті ОСОБА_7 , на користь ОСОБА_1 . При цьому зазначала, що термін на оформлення спадщини вона пропустила і на видачу свідоцтва про право на спадщину вона не претендує, в судові органи за продовженням терміну для прийняття спадщини звертатись не буде (а. с. 14, т. 1).
 
Отже, спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 протягом встановленого статтею 1270 ЦК України шестимісячного строку не подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , який помер             ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заява, з якою вона звернулася до нотаріальної контори подана з пропуском шестимісячного терміну згідно з частиною першою статті 1273 і статті 1270 ЦК України, тому не є відмовою від прийняття спадщини, передбаченою статтею 1273 ЦК України.
 
За таких обставин спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 у визначеному законом порядку спадщину не прийняла і не відмовилася від прийняття спадщини, тобто є такою, що не прийняла спадщину.
 
Спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 не відмовлялась від спадщини та    у березні 2012 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
 
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 05 квітня                  2012 року у справі № 1321/1088/2012 позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини спадкодавця ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном один місяць з дня набрання рішенням законної сили.
 
11 вересня 2013 року державний нотаріус Сокальської нотаріальної контори видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований                             по АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2017 року               у справі № 1321/1088/2012 апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 квітня                  2012 року скасовано та ухвалено нове рішення. Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
 
Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2017 року залишено без змін (провадження № 61-20371св18).
 
Отже, спадкоємець за заповітом ОСОБА_1  є такою, що не прийняла спадщину.
 
За таких обставин правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона фактично прийняла 
спадщину після смерті ОСОБА_7 , оскільки з 2007 року проживала (без реєстрації) разом із дідом, доглядала за ним та займалась його похованням, колегія суддів не бере до уваги, оскільки у діях ОСОБА_1 вбачається суперечлива поведінка, так як, звертаючись до суду з позовом про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_1 посилалась на те, що вона пропустила строк для прийняття спадщини, оскільки вважала, що наявність заповіту дає можливість прийняти спадщину у будь-який час.
 
Щодо позовних вимог ОСОБА_3 .
 
Згідно із частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.
 
Частиною другою статті 123 ЦК Української РСР було передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
 
Відповідно до усталеної судової практики, що склалася з приводу застосування наведених правил, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в навчальному закладі, хвороба);            б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).
 
Згідно зі статтею 4 постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_8 у серпні 1982 року вибув з колгоспного двору до  м. Белз, де проживав до лютого 1993 року,  протягом п`яти років не приймав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.
 
Отже, ОСОБА_8 вважається таким, що втратив право на свою частку                  у колгоспному дворі.
 
Крім того, з часу вибуття з колгоспного двору та до часу смерті ОСОБА_8  не порушував питання про виділ своєї частки у майні двору.
 
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції установив, що       ОСОБА_8 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та після смерті ОСОБА_7 , який помер                    ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований у спірному будинковолодінні.
 
Отже, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_8 прийняв спадщину за законом після смерті його батьків ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у порядку, встановленому частиною третьою статті 1268 ЦК України.
 
Крім ОСОБА_8 спадщину після смерті ОСОБА_7 на будинковолодіння АДРЕСА_1 ніхто із спадкоємців першої черги за законом не прийняв.
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 . 
 
Після смерті ОСОБА_8 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_3 та його діти ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції, враховуючи, що ОСОБА_8 успадкував в цілому будинковолодіння АДРЕСА_1 , та кількість спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_8 , дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/3 частку будинковолодіння АДРЕСА_1        у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 .
 
Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених           у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року у справі                                    № 132/3826/18 (провадження № 61-6026св19), від 14 листопада 2018 року            у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 01 червня      2020 року у справі № 361/6553/16-ц (провадження № 61-1219св19), не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.
 
Щодо додаткової постанови апеляційного суду
 
Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
 
Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК України, і воно не може змінювати суті основного рішення.
 
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого          2021 року у справі № 760/34441/19 (провадження № 61-14841св20).
 
Приймаючи додаткову постанову, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що суд не вирішив позовну вимогу ОСОБА_3 про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого      ОСОБА_1 державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Гук Н. М. 11 вересня 2013 року на 1/2 житлового будинку                               з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , хоча сторони з цього приводу надавали пояснення та судом апеляційної інстанції досліджувалися матеріали справи в частині цих позовних вимог ОСОБА_3 , яка фактично      є похідною вимогою, від вимоги про визнання права власності.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                               і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції                              в нескасованій апеляційним судом частині, постанову апеляційного суду та додаткову постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційні скарги залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 березня      2016 року в нескасованій апеляційним судом частині, постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року та додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Р. А. Лідовець      Ю. В. Черняк