ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/228/21                                                                                 Суддя першої інстанції: Тихоненко О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 жовтня 2021 року                                                                                       м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
судді-доповідача                               - Горяйнова А.М.,
суддів                                                  - Файдюка В.В. та Чаку Є.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив стягнути зі ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 04 жовтня по 14 грудня 2020 року в розмірі 32198 грн 00 коп.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:
-          визнано протиправною бездіяльність 105 прикордонного загону імені князя Володимира Великого (в/ч НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 жовтня по 14 грудня 2020 року;
-          стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 жовтня по 14 грудня 2020 року у розмірі 26110 грн 00 коп.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, а ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини щодо проходження військової служби. Також відповідач наголошує на тому, що виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 проведено вчасно, а позивач не надав доказів зарахування 15 грудня 2020 року коштів на його картковий рахунок саме від   ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ).
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке узгоджується з практикою вирішення подібних спорів Верховним Судом. Також ОСОБА_1 зазначає, що строки проведення розрахунку при звільненні відображені у виписці по картковому рахунку, а також у розрахунково-платіжних відомостях, що були приєднані відповідачем до відзиву на позовну заяву. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року – змінити, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 проходив службу в 105 прикордонному загоні імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України. 
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) від 03 вересня 2020 року № 441-ОС позивач був звільнений зі служби у зв`язку із закінченням строку контракту, а наказом від 02 жовтня 2020 року № 496-ОС – виключений зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення з 03 жовтня 2020 року.
ОСОБА_1 зазначає, що остаточний розрахунок з ним було проведено лише 15 грудня 2020 року, проте не виплачено компенсації за час затримки розрахунку при звільненні. У зв`язку з цим ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав. 
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи  ст. 117 КЗпП України, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Також суд першої інстанції зазначив, що затримка розрахунку при звільненні мала місце за період з 04 жовтня по 14 грудня 2020 року, що становить 50 робочих днів. Враховуючи, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 522 грн 20 коп, розмір середнього заробітку становить 26110 грн 00 коп (522 грн 20 коп х 50 днів). 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача компенсації за затримку розрахунку при звільненні, однак не у повній мірі погоджується із порядком визначення розміру такої компенсації. 
Звертаючись до суду з вимогами про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що право на виплату таких коштів йому надане ст.ст. 116, 117 КЗпП України. 
У свою чергу відповідач заперечує можливість застосування до спірних правовідносин положень трудового законодавства, адже питання виплати грошового забезпечення військовослужбовцям регулюються спеціальним законодавством. 
Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які проходять військову службу в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (Адміністрації Державної прикордонної служби України), територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (регіональних управліннях Державної прикордонної служби України), Морській охороні, яка складається із загонів морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, навчальних закладах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, що затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558 (далі – Інструкція № 558).
Разом з тим зазначена Інструкція не регулює питання виплати військовослужбовцю відшкодування у разі порушення строків проведення розрахунків із ним, у тому числі порушення строків виплати коштів при звільненні з військової служби. 
Такі правовідносини не врегульовані також Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, що затверджене Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009. 
Водночас правовідносини, пов`язані з відповідальністю роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому працівнику, врегульовані ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби (до якої згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України належить, зокрема, військова служба) неодноразово розглядалися Верховним Судом.
Так, у постановах від 15 березня 2019 року у справі № 814/2594/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17, від 16 квітня 2020 року у справі № 2а-5178/12/1470    Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому субсидіарне застосування загальних норм можливе в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю. 
Враховуючи, що спеціальне законодавство не врегульовує питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби в Збройних Силах України, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків, колегія суддів вважає можливим застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
Згідно зі ст. 43 Конституції України    кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до    ст. 47 КЗпП України    власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у    статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Положеннями ст. 12 вказаної Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або – коли немає такого законодавства, угоди чи рішення – в розумний термін з урахуванням умов контракту.
За правилами    ст. 116 КЗпП України    при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
У свою чергу  ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Зазначені норми права вказують на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) зобов`язаний був провести ОСОБА_1 виплату всіх належних йому сум в день звільнення – 03 жовтня 2020 року. Недотримання цього правила призводить до виникнення у відповідача обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з випискою по картці / рахунку АТ «Комерційний банк «Приватбанк» за період з 02 жовтня по 25 грудня 2020 року ОСОБА_1 були перераховані такі суми коштів з поміткою у графі «деталі операції» – заробітна плата: 16 жовтня 2020 року – 1895 грн 59 коп, 28 жовтня 2020 року – 141968 грн 79 коп, 15 грудня 2020 року – 17461 грн 19 коп. Загальна суми виплаченої позивачу заробітної плати становить 161325 грн 57 коп. 
Відомості про суму виплачених позивачу коштів підтверджуються також документами, що надані ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), а саме:
-          відомістю перерахувань на особисті вклади № 207 (грошове забезпечення за жовтень 2020 року) та розрахунково-платіжною відомістю № 207 (грошове забезпечення за жовтень 2020 року), згідно з якими позивачу 16 жовтня 2020 року виплачено грошове забезпечення за жовтень 2020 року у розмірі 1895 грн 59 коп;
-            відомістю перерахувань на особисті вклади № 259 (грошове забезпечення за грудень 2020 року) та розрахунково-платіжною відомістю № 259 (грошове забезпечення за грудень 2020 року), згідно з якими позивачу 15 грудня 2020 року виплачено грошове забезпечення за грудень 2020 року у розмірі 17461 грн 19 коп;
-          відомістю перерахувань на особисті вклади № 216 (грошове забезпечення звільнених військовослужбовців за жовтень 2020 року) та розрахунково-платіжною відомістю № 216 (грошове забезпечення звільнених військовослужбовців за жовтень 2020 року), згідно з якими позивачу 28 жовтня 2020 року виплачено грошову допомогу при звільненні у розмірі 141968 грн 79 коп.
З огляду на викладене колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів несвоєчасного проведення розрахунку з ОСОБА_1 , а також доказів, які б підтверджували відомості про стан здійснення розрахунків, що відображені у виписці по картці / рахунку АТ «Комерційний банк «Приватбанк» за період з 02 жовтня по 25 грудня 2020 року.
Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на отримання якого має позивач, колегія суддів враховує, що згідно з п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, – на число календарних днів за цей період. 
Також колегія суддів приймає до уваги, що згідно з п. 5 Інструкції № 558 розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний місяць, а за декілька днів, визначається, ураховуючи кількість календарних днів у цьому місяці.
Натомість суд першої інстанції під час обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні враховував робочі, а не календарні дні. 
Згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) від 25 березня 2021 року № 56 сума грошового забезпечення ОСОБА_1 , яка включається до обрахунку середньомісячної заробітної плати, за серпень становила 15927 грн 10 коп та за вересень – 15927 грн 10 коп., а всього – 31854 грн 20 коп. 
Кількість календарних днів серпні та вересні 2020 року становила 31 та 30 днів відповідно, а всього – 61 день. 
Отже, розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 дорівнює 552 грн 20 коп (31854 грн 20 коп / 61 календарний день). 
За період з дня звільнення позивача – 03 жовтня 2020 року по день остаточного розрахунку – 15 грудня 2020 року минуло 73 календарні дні. 
Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, обчислений за правилами ст. 117 КЗпП України, дорівнює 40310 грн 60 коп. 
Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений  ст. 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.  Суд може зменшити розмір відшкодування і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. 
Як раніше зазначалося, загальна сума несвоєчасно виплачених ОСОБА_1 коштів становить 161325 грн 57 коп. Виплата таких коштів проводилася частинами: 16 жовтня 2020 року – 1895 грн 59 коп, 28 жовтня 2020 року – 141968 грн 79 коп, 15 грудня 2020 року – 17461 грн 19 коп.
Таким чином частина коштів у розмірі 1895 грн 59 коп, що становить 1 % від загальної суми коштів, які належали до виплати при звільненні, була фактично виплачена із затримкою на 13 днів. 
Загальний розмір компенсації, передбаченої ст. 117 КЗпП України, за порушення строків проведення розрахунку при звільненні на 13 днів становить 7178 грн 60 коп (552 грн 20 коп х 13 календарних днів).
Відповідно, розмір компенсації за порушення строків виплати коштів у сумі 1895 грн 59 коп становить 71 грн 79 коп (1 % від 7178 грн 60 коп).
Частина коштів у розмірі 141968 грн 79 коп, що становить 88 % від загальної суми коштів, які належали до виплати при звільненні, була фактично виплачена із затримкою на 26 робочих дні. 
Загальний розмір компенсації, передбаченої ст. 117 КЗпП України, за порушення строків проведення розрахунку при звільненні на 26 днів становить 14357 грн 20 коп (552 грн 20 коп х 26 календарних днів).
Відповідно, розмір компенсації за порушення строків виплати коштів у сумі 141968 грн 79 коп становить 12634 грн 34 коп (88 % від 14357 грн 20 коп).
Частина коштів у розмірі 17461 грн 19 коп, що становить 11 % від загальної суми коштів, які належали до виплати при звільненні, була фактично виплачена із затримкою на 73 календарних дні. 
Загальний розмір компенсації, передбаченої ст. 117 КЗпП України, за порушення строків проведення розрахунку при звільненні на 73 дні становить 40310 грн 60 коп. (552 грн 20 коп х 73 календарних дні).
Відповідно, розмір компенсації за порушення строків виплати коштів у сумі 17461 грн 19 коп становить 4434 грн 17 коп (11 % від 40310 грн 60 коп.).
Відтак загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , дорівнює 17140 грн 30 коп. 
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо наявності у ОСОБА_1 права на отримання компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, однак неправильно визначив її розмір. 
У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року – змінити в частині визначення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Керуючись ст.ст. 242, 268, 272, 287, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –       
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) – задовольнити частково. 
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року – змінити, виклавши абзац третій його резолютивної частини в такій редакції: 
«Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 жовтня по 14 грудня 2020 року в розмірі 17140 (сімнадцять тисяч сто сорок) грн 30 коп».
В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Суддя-доповідач                                                                      А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            В.В. Файдюк      

                                                                                                    Є.В. Чаку