ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року	Львів	Справа № 380/8328/21 пров. № А/857/18526/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року   у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області     про   визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Гавдик З.В., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення – 30 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просила: визнати протиправною відмову у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію по інвалідності державного службовця; зобов`язати відповідача призначити та здійснити нарахування і виплату пенсії по інвалідності державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ в розмірі 80 відсотків заробітної плати державного службовця з 20 січня 2021 року згідно довідок про складові заробітної плати № 16-ф від 16 січня 2021 року та № 17-ф від 16 січня 2021 року з урахуванням надбавки за інтенсивність праці, премії місячної, інших виплат (матеріальної допомоги, премії нараховані за період, що перевищує календарний місяць) в частині, що відповідає календарному місяцю. 
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20 січня 2021 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про переведення з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV,   на пенсію по інвалідності державного службовця   згідно із Законом України «Про державну службу». Вказує, що до поданої заяви для розрахунку пенсії надала довідки про складові заробітної плати за займаною посадою, що має бути враховано при розрахунку пенсії за нормами Законом України «Про державну службу». Рішенням від 26 січня 2021 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності державного службовця, оскільки, Законом України «Про державну службу» № 889-VIІІ не передбачено призначення пенсії по інвалідності. Вважає, що прийняте відповідачем рішення про відмову у переведенні з пенсії по інвалідності як інваліда 2 групи, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,   на пенсію по інвалідності державного службовця   у відповідності до вимог Закону України «Про державну службу» є незаконним і таким, що порушує її право на пенсійне забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 26 січня 2021 року про відмову у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 по   інвалідності державного службовця,   відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити та здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 20 січня 2021 року   пенсію державного службовця   відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» у   розмірі   60 відсотків від заробітної плати, зазначеної в довідках № 16-ф від 16 січня 2021 року та № 17-ф від 16 січня 2021 року. В іншій частині позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки позивач є інвалідом ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 10 років, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі ст. 37 Закону № 3723-XII, а тому, відповідно, наявні правові підстави для переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної їй відповідно до Закону № 1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону № 3723-XII. Оскільки, згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну службу» пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року – страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, нарахування та виплата пенсії позивачу має здійснюватись у розмірі 60 % заробітної плати державного службовця, а  не у розмірі 80 % відсотків заробітної плати державного службовця, як просить позивач.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що 01 травня 2016 року набув чинності Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», згідно зі статтею 90 якого пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказує, що оскільки позивач не досягла шістдесятирічного віку, як це передбачено чинним законодавством, тому відсутні правові підстави для призначення пенсії відповідно до Закону  № 3723-XII.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржене, тому відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України в апеляційному порядку не переглядається.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України та отримує пенсію по інвалідності ІІ групи з дитинства.
В період з 20 грудня 2005 року по 29 грудня 2021 року позивач працювала в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області на різних посадах державної служби, що підтверджується копіями трудової книжки серії НОМЕР_1 та довідками про складові заробітної плати № 16-ф від 16 січня 2021 року та № 17-ф від 16 січня 2021 року (а.с.13-19).
20 січня 2021 року позивач звернулась до відповідача із заявою про переведення з пенсії по інвалідності ІІ групи, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно зі статтею 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року (а.с.5-7)
Рішенням від 26 січня 2021 року ГУ ПФУ у Львівській області відмовило ОСОБА_1 у переведенні на пенсію по інвалідності за нормами Закону України «Про державну службу», оскільки право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 цього Порядку мають жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону  України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Таким чином, підстав для переведення ОСОБА_1 на пенсію по інвалідності за нормами Закону України «Про державну службу» немає (а.с.24).
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 по  інвалідності державного службовця, а також зобов`язання відповідача призначити та здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 20 січня 2021 року   пенсії державного службовця   у   розмірі   60 відсотків від заробітної плати, зазначеної в довідках № 16-ф від 16 січня 2021 року, та № 17-ф від 16 січня 2021 року.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначаються Законом України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10 грудня 2015 року, який набрав чинності 01 травня 2016 року.
Відповідно до статті 90 Закону № 889-VІІІ, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно із пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Починаючи з 28 грудня 1993 року (дати набрання чинності Законом України № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року) і до 01 травня 2016 року (дати набрання чинності Закону № 889-VІІІ), визначення загальних засад діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, регулювалося Законом України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року.
Умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, передбачені розділом ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VІІІ.
Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VІІІ з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон України «Про державну службу» № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Згідно із пунктом 10 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Пунктом 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889 передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Колегія суддів зазначає, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Згідно із частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року – страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
З матеріалів справи слідує, що позивач просить перевести її на пенсію не за віком, а по інвалідності на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, у зв`язку з чим до вказаних правовідносин необхідно додатково застосувати частину 9 статті 37 цього Закону, яка передбачає, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами I або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.
Таким чином для переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної їй відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно із Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, необхідні такі обов`язкові умови:
- наявність страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами I або II групи у період перебування на державній службі які мають стаж державної служби не менше 10 років;
- переведення на пенсію по інвалідності особам можливе осіб з числа інвалідів I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах.
Отже, після 01 травня 2016 року (дати набрання чинності Законом України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10 грудня 2015 року) право на призначення пенсії державного службовця по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ зберігають лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ та мають передбачені частиною 9 статті 37 Закону № 3723-ХІІ страховий стаж і стаж державної служби.
Окрім того, на зміст рішення про переведення на пенсію по інвалідності впливають також час визнання особи інвалідом та час звернення особи за призначенням такої пенсії.
Вищезазначене узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 822/524/18.
Отже, оскільки позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, мала стаж на посаді державної служби понад 10 років станом на 01 травня 2016  року та перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно із статтею 37 Закону № 3723-XII, та, відповідно, на переведення з пенсії по інвалідності, призначеної згідно із Законом № 1058-IV, на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII.
Посилання скаржника на статтю 90 Закону № 889-VIII, згідно з якою пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону № 1058-IV, як на підставу для відмови позивачу у призначенні пенсії по інвалідності на підставі ст. 37 Закону № 3723-XII, є безпідставними, оскільки Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII  не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. 
Відповідно до  ст. 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.
Згідно із пунктом 4 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року № 622 пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права.
Оскільки, позивач із заявою про переведення на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року звернулась до пенсійного органу 20 січня 2021 року, нарахування та виплата такої пенсії повинна проводитись з дня звернення із відповідною заявою, тобто з 20 січня 2021 року.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити і виплатити ОСОБА_1 пенсію державного службовця   з 20 січня 2021 року відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» у   розмірі   60 відсотків від заробітної плати, зазначеної в довідках № 16-ф від 16 січня 2021 року та № 17-ф від 16 січня 2021 року.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року   у справі № 380/8328/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 01 грудня 2021 року.