ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/2950/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Будішевської Л.О., Аленіна О.Ю.,
при секретарі судового засідання: Земляк А.В.,
за участю представників:
від Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" -          Сербуль О.Ю.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" - Брагарчук О.Р.,
розглянувши апеляційну скаргу Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав"
на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2021, прийняте суддею Степановою Л.В., м. Одеса, повний текст складено 15.07.2021
у справі №916/2950/20
за позовом: Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017"
про стягнення 24 199,48 грн
та за зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017"
до відповідача: Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав"
про визнання договору недійсним та стягнення 20 000 грн

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 р. Приватна організація "Українська ліга авторських і суміжних прав" звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017", в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача 24000 грн основного боргу,       48 грн інфляційних втрат та 151,48 грн 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором №КБР-45/06/19А від 01.06.2019.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 19.10.2020 відкрито провадження у справі №916/2950/20.
09.11.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" звернулось з зустрічною позовною заявою до Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав", в якій відповідач за первісним позовом просив визнати укладений між сторонами договір №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 недійсним та стягнути з Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" 20000 грн.
Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що станом на дату укладення оспорюваного договору (01.06.2019) Приватна організація "Українська ліга авторських і суміжних прав" не мала повноважень з надання права (невиключної ліцензії) на використання в комерційній діяльності музичних творів, оскільки з 22.04.2019 свідоцтво про облік організації колективного управління майновими правами суб`єктів авторського та суміжних прав №19/2011 від 24.01.2011, видане останній Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України, втратило свою чинність, відтак в силу положень частини першої статті 227 Цивільного кодексу України укладений між сторонами договір №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 може бути визнаний недійсним, а сплачені Товариством з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" на виконання зазначеного договору грошові кошти у сумі 20000 грн підлягають поверненню даному товариству в результаті застосування наслідків недійсності правочину.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.02.2021 вказану зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" прийнято до спільного розгляду з первісним позовом у справі №916/2950/20.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.07.2021 у справі №916/2950/20 (суддя Степанова Л.В.) у задоволенні первісного позову відмовлено; зустрічний позов задоволено частково; визнано недійсним договір №КБР-45/06/19А від 01.06.2019, укладений між Приватною організацією "Українська ліга авторських і суміжних прав" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017"; у задоволенні зустрічного позову в частині стягнення 20000 грн відмовлено; стягнуто з Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" 2102 грн судового збору.
Судове рішення мотивоване наявністю правових підстав для визнання договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 недійсним, при цьому недійсність вказаного договору виключає можливість задоволення первісного позову про стягнення заборгованості за ним. Водночас місцевий господарський суд врахував положення частини третьої статті 207 Господарського кодексу України, внаслідок чого дійшов висновку про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" фактично отримало майнові права від Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" та сплатило за них 20000 грн, а тому, беручи до уваги неможливість повернення отриманого виконання за договором №КБР-45/06/19А від 01.06.2019, підстави для застосування двосторонньої реституції відсутні.
Не погодившись з ухваленим рішенням, Приватна організація "Українська ліга авторських і суміжних прав" звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2021 у справі №916/2950/20 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на необґрунтованості висновку суду першої інстанції щодо недійсності договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019, оскільки відповідно до законодавства однією із сфер розширеного колективного управління об`єктами авторського права є публічне виконання музичних недраматичних творів з текстом і без тексту, включно з тими творами, що включені до складу аудіовізуальних творів, при цьому в силу пункту 2 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" у сферах, щодо яких цей Закон передбачає здійснення розширеного та обов`язкового колективного управління, свідоцтва про облік організацій колективного управління, про визначення організацій колективного управління уповноваженими, про уповноваження організацій колективного управління, видані до набрання чинності цим Законом, втрачають чинність з оголошеної Установою відповідно до частини четвертої статті 16 цього Закону дати закінчення прийому заяв на участь в конкурсі на акредитацію у відповідній сфері, відтак, беручи до уваги те, що датою закінчення прийому заяв про акредитацію організації колективного управління відповідно до оголошення Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства визначено 12.10.2020, станом на дату укладення сторонами договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 видане Приватній організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" свідоцтво про облік організації колективного управління майновими правами суб`єктів авторського та суміжних прав №19/2011 від 24.01.2011, хоча і лише щодо сфер, в яких має відбутись акредитація (в тому числі у сфері публічного виконання музичних недраматичних творів з текстом і без тексту, включно з тими творами, що включені до складу аудіовізуальних творів), проте залишилося чинним. З огляду на викладене, апелянт зауважує на тому, що зобов`язання за вищенаведеним договором, які були прийняті на себе Товариством з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017", зокрема, щодо сплати винагороди (роялті), останнім безпідставно порушені, а відповідна заборгованість за даним договором у загальній сумі 24199,48 грн підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом на користь Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав".
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Аленіна О.Ю. від 02.11.2021 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 29.11.2021 справу №916/2950/20 призначено до розгляду на 13.12.2021 о 09:30.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н та б/д (вх.№3283/21/Д6 від 10.12.2021), усне клопотання про поновлення строку на подання якого було задоволено протокольною ухвалою від 13.12.2021, Товариство з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" зазначає про її безпідставність та необґрунтованість, просить апеляційну скаргу Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2021 у справі №916/2950/20 - без змін. Зокрема, відповідач за первісним позовом, посилаючись на втрату виданим апелянту свідоцтвом про облік організації колективного управління майновими правами суб`єктів авторського та суміжних прав №19/2011 від 24.01.2011 чинності, наголошує на недоведеності позивачем за первісним позовом наявності у нього повноважень щодо надання права на використання музичних творів та щодо здійснення збору винагороди (роялті) за таке використання з урахуванням вимог Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав", який передбачає необхідність реєстрації останнього в якості організації колективного управління після з 22.04.2019. За таких обставин, за твердженням Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017", договір №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 був укладений скаржником за відсутності повноважень, у зв`язку з чим у спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення статті 227 Цивільного кодексу України.
У судовому засіданні 13.12.2021, проведеному в режимі відеоконференції, представник Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" апеляційну скаргу підтримав; представник Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" висловив заперечення проти її задоволення.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про облік організації колективного управління №19/2011 від 24.01.2011, виданого позивачу за первісним позовом Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України, сферою діяльності Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав", як організації колективного управління, визначено управління на колективній основі майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав.
01.06.2019 між Приватною організацією "Українська ліга авторських і суміжних прав" ("УЛАСП") та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" ("Користувач") укладено договір №КБР-45/06/19А (далі - договір №КБР-45/06/19А від 01.06.2019), згідно з преамбулою якого УЛАСП є організацією, що має повноваження надавати право (невиключну ліцензію) на використання в комерційній діяльності музичних творів, а також здійснювати збір винагороди (роялті) за таке використання на підставі договорів, укладених з правовласниками, іншими організаціями колективного управління та свідоцтва про облік організації колективного управління майновими правами суб`єктів авторського права та суміжних прав №19/2011 від 24.01.2011, виданого Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України.
За умовами пункту 3.1 договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 Користувач здійснює використання в комерційній діяльності музичних творів шляхом їх публічного виконання, а УЛАСП надає Користувачу на умовах, визначених цим договором, право (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів. Користувач, в свою чергу, зобов`язується виплатити винагороду (роялті) на поточний рахунок УЛАСП відповідно до умов цього договору та закону.
В силу пункту 3.2 договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 Користувач не має права передавати отримане за цим договором право на використання творів третім особам, крім тих, які здійснюють комерційну діяльність у приміщеннях закладів, що зазначені у відповідному додатку до договору
Користувач зобов`язується перерахувати на поточний рахунок УЛАСП винагороду (роялті), узгоджену сторонами у відповідних додатках до цього договору. Відповідний загальний щомісячний платіж, що є складовою частиною винагороди (роялті), має перераховуватись не пізніше ніж за 5 днів до початку наступних чотирьох місяців, за які він здійснюється. Не зважаючи на дату укладення договору, Користувач здійснює перший платіж за весь місяць (календарний період), в якому було укладено договір. Перший платіж здійснюється не пізніше трьох календарних днів після підписання цього договору. Розмір винагороди (роялті) не залежить від кількості творів, що використовуватимуться Користувачем під час дії договору та частоти їх використання (пункт 3.3 договору      №КБР-45/06/19А від 01.06.2019).
Пунктом 3.5 договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 передбачено, що сторони підтверджують сплату та збір винагороди (роялті) шляхом підписання щоквартального акту про виплату роялті. У разі необхідності підтвердження виплати винагороди (роялті) щомісячно обов`язок щодо складання відповідного акту покладається на Користувача.
У пункті 6.1 договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 узгоджено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30.09.2019, а в частині невиконаних фінансових зобов`язань, фінансових санкцій та будь-яких інших зобов`язань - до їх повного виконання.
Відповідно до пункту 6.2 договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 у випадку, якщо жодна зі сторін не повідомить письмово іншу сторону про припинення дії договору протягом місяця до настання зазначеної у пункті 6.1 дати, дія договору вважається подовженою на той самий строк і на тих же умовах, і так кожного разу коли протягом місяця до завершення строку дії договору не буде належного повідомлення про припинення. Належним повідомленням про припинення зі сторони Користувача є лист з доданим до нього актом припинення використання творів, що має бути підписаний уповноваженими представниками сторін. Повідомлення про припинення дії цього договору має бути надіслане засобами поштового зв`язку (цінним листом), при цьому належним доказом направлення повідомлення є чек відділу поштового зв`язку із зазначенням вказаних в цьому договорі поштових реквізитів сторони, на адресу якої направлено листа, а також опис вкладення з відтиском (печаткою) поштового відділу, який посвідчує відправлення зазначеного вище повідомлення. Якщо жодна зі сторін не повідомляє іншу сторону про припинення дії цього договору протягом місяця до завершення строку дії договору (через що договір продовжить свою дію на той самий строк), то розмір платежів за цим договором збільшується на 20% і так кожного разу, коли дію договору буде продовжено. Положення про збільшення розміру платежів (винагороди) є обов`язковим для виконання без підписання сторонами будь-яких додаткових угод, воно діє з першого дня, коли договір було автоматично продовжено.
Згідно з пунктом 6.6 договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 усі правовідносини, що виникають на підставі договору або пов`язані з ним, у тому числі пов`язані з дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення договору, регламентуються цим договором та відповідними нормами чинного законодавства України, а також застосованими до таких правовідносин звичаями ділового обороту на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.
У випадку втрати УЛАСП статусу організації колективного управління цей договір залишається чинним, а УЛАСП автоматично набуває статусу повіреного, що діє на   підставі статті 46 Закону України "Про авторське право і суміжні права" (пункт 6.8 договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019).
Додатком №1 до договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 сторони погодили перелік закладів, в яких Користувач здійснюватиме використання творів. До вказаного переліку увійшов розважальний комплекс - кафе "Ітака", м. Одеса, пляж Аркадія (кількість місць у закладі - 200).
За умовами додатку №2 до договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 винагорода (роялті) нараховується на підставі закону та цього договору і виплачується Користувачем на користь УЛАСП чотирма місячними платежами. Сторонами погоджено наступний розмір чотирьох місячних платежів за використання творів:
-розмір чотирьох місячних платежів складає 20000 грн за кожен заклад Користувача, зазначений у відповідних додатках до договору;
-загальний розмір чотирьох місячних платежів з дня набуття чинності договору становить 20000 грн. Зазначена сума перераховується Користувачем на розрахунковий рахунок УЛАСП відповідно до умов договору.
На виконання договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" перерахувало на користь позивача за первісним позовом винагороду (роялті) за червень-вересень 2019 року у сумі 20000 грн, що підтверджується копією платіжного доручення №522 від 25.06.2019 та витягом з розрахункового рахунку Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав", а також не заперечується сторонами.
08.09.2020 на офіційному веб-сайті Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України було опубліковано оголошення про проведення відкритих конкурсів для визнання акредитованих організацій колективного управління у сферах розширеного колективного управління "публічне виконання музичних недраматичних творів з текстом і без тексту, включно з тими творами, що включені до складу аудіовізуальних творів" та "публічне сповіщення музичних недраматичних творів з текстом і без тексту, включно з тими творами, що включені до складу аудіовізуальних творів, крім кабельної ретрансляції", зі змісту якого вбачається, що заяви про акредитацію організацій колективного управління у зазначених сферах приймаються з 11.09.2020, а датою закінчення прийому відповідних заяв визначено 12.10.2020.
Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України у відповідь на адвокатський запит представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" - адвоката Приймачука С.І. листом №2331-07/68744-07 від 18.11.2020 повідомило про те, що Приватна організація "Українська ліга авторських і суміжних прав" перебувала на обліку Мінекономрозвитку як організація колективного управління (свідоцтво №19/2011 від 24.01.2011, видане Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України), проте, починаючи з 22.04.2019, позивач за первісним позовом не є організацією колективного управління внаслідок втрати чинності зазначеним вище свідоцтвом на підставі пункту 2 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського і (або) суміжних прав", при цьому наведена приватна організація з урахуванням положень статті 5 вказаного Закону не може бути зареєстрована як організація колективного управління та внесена до Реєстру організацій колективного управління у зв`язку зі своєю організаційно-правовою формою.
Рішенням комісії з акредитації організацій колективного управління від 06.05.2019-10.05.2019, оформленим протоколом №1, було вирішено, зокрема, акредитувати організацію колективного управління - Громадську спілку "Українська ліга авторських і суміжних прав" у сфері розширеного колективного управління - право на справедливу винагороду, спільну для виконавців та виробників фонограм (відеограм) за публічне виконання фонограм і зафіксованих у них виконань чи публічну демонстрацію відеограм і зафіксованих у них виконань, опублікованих для використання з комерційною метою строком на 3 роки.
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з акредитації організацій колективного управління №6 від 17.12.2020 вказаною комісією було вирішено акредитувати організацію колективного управління - Громадську спілку "Організація колективного управління авторськими і суміжними правами" у сфері розширеного колективного управління "публічне виконання музичних недраматичних творів з текстом і без тексту, включно з тими творами, що включені до складу аудіовізуальних творів" строком на 3 роки.
У матеріалах справи також наявна відповідь Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України №2301-07/4609-09 від 30.01.2020, надана у відповідь на запит фізичної особи - ОСОБА_1 щодо діяльності Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" та Приватної організації "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами", відповідно до якої вказані приватні організації перебували на обліку Мінекономрозвитку як організації колективного управління (свідоцтва №19/2011 від 24.01.2011 та №18/2011 від 24.01.2011, видані Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України), між тим в силу пункту 2 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського і (або) суміжних прав" вищенаведені свідоцтва втратили чинність 22.04.2019.
Предметом спору у даній справі за первісним позовом є вимога про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" боргу за договором         №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 у загальній сумі 24199,48 грн, з яких: 24000 грн основної заборгованості, 48 грн інфляційних втрат та 151,48 грн 3% річних, а за зустрічним    позовом - про визнання вищенаведеного договору недійсним та стягнення з Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" 20000 грн, сплачених відповідачем за первісним позовом на виконання даного договору.
Задовольняючи частково зустрічний позов та відмовляючи у задоволенні первісної позовної заяви, місцевий господарський суд виходив з наявності правових підстав для визнання договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 недійсним, оскільки станом на 01.06.2019 (день укладання оспорюваного договору) Приватна організація "Українська ліга авторських і суміжних прав" не мала повноважень для надання права (невиключної ліцензії) на використання в комерційній діяльності музичних творів у зв`язку із втратою свідоцтвом про облік організації колективного управління майновими правами суб`єктів авторського та суміжних прав №19/2011 від 24.01.2011, виданим позивачу за первісним позовом, чинності з 22.04.2019 відповідно до пункту 2 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" та неможливістю реєстрації вказаної приватної організації в якості організації колективного управління з внесенням її до відповідного Реєстру. Крім того, суд першої інстанції врахував положення частини третьої статті 207 Господарського кодексу України, якими передбачено, що коли за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє, внаслідок чого дійшов висновку про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" фактично отримало майнові права від Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" та сплатило за них 20000 грн, а тому, беручи до уваги неможливість повернення отриманого виконання за договором №КБР-45/06/19А від 01.06.2019, підстави для застосування двосторонньої реституції відсутні, при цьому недійсність цього договору виключає можливість задоволення первісного позову про стягнення заборгованості за ним.
Колегія суддів не погоджується з вищенаведеним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні первісного позову та часткове задоволення зустрічної позовної заяви з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Враховуючи предмети первісного та зустрічного позовів, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає за необхідне першочергово розглянути вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" про визнання договору   №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 недійсним, оскільки від вирішення питання про задоволення даної вимоги фактично залежить можливість задоволення решти вимог зустрічного позову, а саме: вимоги про стягнення, та позовних вимог Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав", що обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем за первісним позовом прийнятих на себе зобов`язань за оспорюваним договором.
Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В силу статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.
Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.
За умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Саме така правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена в постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд  будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною першою статті 1109 Цивільного кодексу України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.
Частинами третьою, четвертою статті 1109 Цивільного кодексу України у ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. Вважається, що за ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.
Об`єктами права інтелектуальної власності є літературні та художні твори, до складу яких входять, зокрема, музичні твори (з текстом або без тексту), що, в свою чергу, виступають об`єктами авторського права (частина перша статті 420, частина перша статті 433 Цивільного кодексу України). Водночас виконання, фонограми, відеограми, передачі (програми) організацій мовлення належать до об`єктів суміжних прав (частина перша статті 449 Цивільного кодексу України).
В силу частин першої, другої статті 440 Цивільного кодексу України майновими правами інтелектуальної власності на твір є: 1) право на використання твору; 2) виключне право дозволяти використання твору; 3) право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Майнові права на твір належать його авторові, якщо інше не встановлено договором чи законом.
Статтею 452 Цивільного кодексу України визначено, що майновими правами інтелектуальної власності на об`єкт суміжних прав є: 1) право на використання об`єкта суміжних прав; 2) виключне право дозволяти використання об`єкта суміжних прав; 3) право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта суміжних прав, у тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Майнові права інтелектуальної власності на об`єкт суміжних прав належать відповідно виконавцеві, виробнику фонограми, виробнику відеограми чи організації мовлення, якщо інше не встановлено договором чи законом.
Виключне право - майнове право особи, яка має щодо твору, виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи відеограми авторське право і (або) суміжні права, на використання цих об`єктів авторського права і (або) суміжних прав лише нею і на видачу лише цією особою дозволу чи заборону їх використання іншим особам у межах строку, встановленого цим Законом (стаття 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права").
Відповідно до частини першої статті 32 Закону України "Про авторське право і суміжні права" автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору.
За умовами частин четвертої, п`ятої статті 32 Закону України "Про авторське право і суміжні права" за авторським договором про передачу невиключного права на використання твору автор (чи інша особа, яка має авторське право) передає іншій особі право використовувати твір певним способом і у встановлених межах. При цьому за особою, яка передає невиключне право, зберігається право на використання твору і на передачу невиключного права на використання твору іншим особам. Право на передачу будь-яким особам невиключних прав на використання творів мають організації колективного управління, яким суб`єкти авторського права передали повноваження на управління своїми майновими авторськими правами.
Згідно зі статтею 45 Закону України "Про авторське право і суміжні права" суб`єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами: а) особисто; б) через свого повіреного; в) через організацію колективного управління.
Суб`єкти авторського права і (або) суміжних прав можуть доручати управління своїми майновими правами організаціям колективного управління. Правові засади діяльності організацій колективного управління визначаються Законом України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" (стаття 47 Закону України "Про авторське право і суміжні права").
Обґрунтовуючи наявність правових підстав для визнання договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 недійсним, Товариство з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" посилається на те, що станом на дату укладення вказаного договору Приватна організація "Українська ліга авторських і суміжних прав" не мала повноважень з надання права (невиключної ліцензії) на використання в комерційній діяльності музичних творів, оскільки з 22.04.2019 свідоцтво про облік організації колективного управління майновими правами суб`єктів авторського та суміжних прав №19/2011 від 24.01.2011, видане останній Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України, втратило свою чинність.
В силу пункту 2 Розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав", який набрав чинності 22.07.2018, свідоцтва про облік організацій колективного управління, про визначення організацій колективного управління уповноваженими, про уповноваження організацій колективного управління, видані до набрання чинності цим Законом, втрачають чинність через дев`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом, а у сферах, щодо яких Закон передбачає здійснення розширеного та обов`язкового колективного управління, - з оголошеної Установою відповідно до частини четвертої статті 16 цього Закону дати закінчення прийому заяв на участь в конкурсі на акредитацію у відповідній сфері.
Після втрати чинності свідоцтва про облік організацій колективного управління, про визначення організацій колективного управління уповноваженими, про уповноваження організацій юридичні особи, які не були включені до Реєстру організацій колективного управління в порядку, визначеному цим Законом, зобов`язані вчинити дії, передбачені частиною четвертою статті 19 цього Закону, зокрема, протягом зазначеного строку організація повинна повідомити осіб, з якими укладені договори про використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, про розірвання договорів.
Під поняттям "розширене колективне управління" відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" розуміється колективне управління майновими правами на об`єкти авторського права і (або) суміжних прав незалежно від їх наявності в каталозі організації колективного управління (крім випадків, коли відповідні права вилучені правовласником з колективного управління в порядку, встановленому цим Законом), у визначених цим Законом сферах, що здійснюється акредитованими Установою організаціями у визначених цим Законом сферах.
За умовами частини п`ятої статті 12 Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" однією зі сфер розширеного колективного управління об`єктами авторського права є публічне виконання музичних недраматичних творів з текстом і без тексту, включно з тими творами, що включені до складу аудіовізуальних творів.
Як вбачається зі свідоцтва про облік організації колективного управління №19/2011 від 24.01.2011, виданого позивачу за первісним позовом Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України, сферою діяльності Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав", як організації колективного управління, визначено управління на колективній основі майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, що, в свою чергу, охоплюється вищенаведеним визначенням розширеного колективного управління, а тому вирішальнім для визначення моменту втрати чинності зазначеного свідоцтва є оголошення дати закінчення прийому заяв на участь в конкурсі на акредитацію у відповідній сфері.
Отже, свідоцтва про облік організацій колективного управління залишаються чинними в частині сфер, в яких має бути відбутись акредитація, до дати закінчення прийому заявок на відповідний конкурс.
08.09.2020 на офіційному веб-сайті Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України було опубліковано оголошення про проведення відкритих конкурсів для визнання акредитованих організацій колективного управління у сферах розширеного колективного управління "публічне виконання музичних недраматичних творів з текстом і без тексту, включно з тими творами, що включені до складу аудіовізуальних творів" та "публічне сповіщення музичних недраматичних творів з текстом і без тексту, включно з тими творами, що включені до складу аудіовізуальних творів, крім кабельної ретрансляції", зі змісту якого вбачається, що заяви про акредитацію організацій колективного управління у зазначених сферах приймаються з 11.09.2020, а датою закінчення прийому відповідних заяв визначено 12.10.2020.
Таким чином, датою припинення чинності свідоцтва №19/2011 від 24.01.2011 про облік Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав", як організації колективного управління у сфері розширеного колективного управління, є 12.10.2020, відтак останнє було чинним станом на момент укладення сторонами оспорюваного договору (01.06.2019), у зв`язку з чим твердження Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" про відсутність у позивача за первісним позовом повноважень із надання права на використання музичних творів та отримання збору винагороди (роялті) за вказаним договором апеляційним господарським судом оцінюються критично.
Посилання позивача за зустрічним позовом на листи Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України №2301-07/4609-09 від 30.01.2020 та №2331-07/68744-07 від 18.11.2020, в яких зазначено про втрату чинності виданим Приватній організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" свідоцтвом №19/2011 від 24.01.2011 з 22.04.2019 на підставі пункту 2 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського і (або) суміжних прав", колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки право тлумачити правову норму є виключним правом суду, натомість роз`яснення (листи, рекомендації) державних органів, у тому числі і вищенаведеного міністерства, не є нормою права і не мають юридичного значення.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.06.2021 у справі №927/491/19.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" про визнання договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 недійсним.
При цьому, враховуючи відсутність підстав для визнання договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 недійсним, колегія суддів також зазначає про те, що заявлена позивачем за зустрічним позовом вимога про застосування наслідків недійсності правочину, а саме: вимога про стягнення з Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" грошових коштів у сумі 20000 грн в якості реституції, має похідний характер від основної вимоги - визнання недійсним оспорюваного договору, а тому, беручи до уваги те, що можливість задоволення похідних вимог безпосередньо залежить від задоволення основних позовних вимог, така вимога також не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Колегія суддів враховує, що в силу узгоджених сторонами умов договору            №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 строк дії вказаного правочину сплив 30.09.2019, між тим, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження існування письмового повідомлення будь-якої зі сторін про припинення цього договору, яке було б здійснене протягом місяця до останнього дня терміну його дії, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що дію даного договору було неодноразово продовжено на тих же умовах та на той самий строк (на 4 місяці), у зв`язку з чим останній був чинним, зокрема, і в період з 01.06.2020 по 31.09.2020.
Згідно з пунктом 3.3 договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 Користувач зобов`язується перерахувати на поточний рахунок УЛАСП винагороду (роялті), узгоджену сторонами у відповідних додатках до цього договору. Відповідний загальний щомісячний платіж, що є складовою частиною винагороди (роялті), має перераховуватись не пізніше ніж за 5 днів до початку наступних чотирьох місяців, за які він здійснюється.
За умовами додатку №2 до договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 винагорода (роялті) нараховується на підставі закону та цього договору і виплачується Користувачем на користь УЛАСП чотирма місячними платежами. Сторонами погоджено наступний розмір чотирьох місячних платежів за використання творів:
-розмір чотирьох місячних платежів складає 20000 грн за кожен заклад Користувача, зазначений у відповідних додатках до договору;
-загальний розмір чотирьох місячних платежів з дня набуття чинності договору становить 20000 грн. 
Додатком №1 до договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 сторони погодили перелік закладів, в яких Користувач здійснюватиме використання творів. До вказаного переліку увійшов один об`єкт - розважальний комплекс кафе "Ітака" (м. Одеса, пляж Аркадія; кількість місць у закладі - 200).
Відповідно до пункту 6.2 договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 якщо жодна зі сторін не повідомляє іншу сторону про припинення дії цього договору протягом місяця до завершення строку дії договору (через що договір продовжить свою дію на той самий строк), то розмір платежів за цим договором збільшується на 20% і так кожного разу, коли дію договору буде продовжено. Положення про збільшення розміру платежів (винагороди) є обов`язковим для виконання без підписання сторонами будь-яких додаткових угод, воно діє з першого дня, коли договір було автоматично продовжено.
Отже, з урахуванням узгоджених сторонами положень пункту 3.3 договору            №КБР-45/06/19А від 01.06.2019, який визначає обов`язок проведення розрахунку не пізніше ніж за 5 днів до початку наступних чотирьох місяців, за які він здійснюється, апеляційний господарський суд вбачає, що розрахунок за договором №КБР-45/06/19А від 01.06.2019 за чотиримісячний період його дії з 01.06.2020 по 31.09.2020 повинен був бути проведений Товариством з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" не пізніше 27.05.2020.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
За умовами частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, враховуючи викладені вище норми права та узгоджені сторонами умови договору №КБР-45/06/19А від 01.06.2019, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів своєчасного та повного проведення відповідачем за первісним позовом оплати за вказаним договором, що зумовлює наявність у останнього відповідної заборгованості, Південно-західний апеляційний господарський суд, перевіривши правильність наданого позивачем за первісним позовом розрахунку суми боргу, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" на користь Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" 24000 грн основної заборгованості за даним договором.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також зазначає, що невиконання вищезазначеного зобов`язання необхідно кваліфікувати як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а відповідача визнано таким, що прострочив виконання зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. 
Саме таку правову позицію викладено у пунктах 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013.
У застосуванні індексації колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997. У листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997 зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції, не зважаючи на те, що жодних доводів стосовно неправильності проведеного позивачем за первісним позовом розрахунку компенсаційних нарахувань під час розгляду даної справи заявлено не було, здійснив перевірку обґрунтованості відповідного розрахунку, за результатами проведення якої дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" на користь Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" 3% річних у сумі  151,48 грн та інфляційних втрат у сумі 48 грн.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що скаржник в апеляційній скарзі просить рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2021 у справі №916/2950/20 скасувати повністю, між тим колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду при апеляційному перегляді вказаного рішення суду першої інстанції не встановлено правових підстав для скасування оскаржуваного рішення у повному обсязі, зокрема, в частині відмови у задоволенні вимоги зустрічного позову про стягнення 20000 грн, відтак вказана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2021 у справі №916/2950/20 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні первісного позову та в частині задоволення зустрічного позову про визнання договору недійсним з ухваленням нового рішення про задоволення первісної позовної заяви та відмову у задоволенні позовної вимоги зустрічної позовної заяви про визнання договору недійсним, а також зміні в частині розподілу судових витрат.
За умовами статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання первісного та зустрічного позовів, а також за подання апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю  "ОДИСЕЙ-2017".
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2021 у справі №916/2950/20 в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати, позовні вимоги Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" на користь Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" 24000 грн основного боргу, 48 грн інфляційних втрат та 151,48 грн 3% річних.
Рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2021 у справі №916/2950/20 в частині задоволення зустрічного позову про визнання договору недійсним скасувати.
У задоволенні позовної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю  "ОДИСЕЙ-2017" до Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" про визнання договору недійсним відмовити.
Рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2021 у справі №916/2950/20 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про стягнення 20000 грн залишити без змін, в частині розподілу судових витрат змінити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" на користь Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" 3153 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017".
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДИСЕЙ-2017" на користь Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" 6306 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 14.12.2021.

Головуючий суддя                                                                       С.В. Таран

Суддя                                                                                           Л.О. Будішевська

Суддя                                                                                           О.Ю. Аленін