ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/10026/21 Справа № 172/92/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко  І. В. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, спричиненої внаслідок неправомірних дій (злочину),-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, спричиненої внаслідок неправомірних дій (злочину). 
Позов мотивовано тим, що 27 червня 2010 року ОСОБА_1 , близько 15.00 годин керуючи автомобілем «DEWOO NЕХІА" державний номер  НОМЕР_1 , рухався по вулиці Пушкіна в селі Маломихайлівка Покровського району Дніпропетровської області, скоїв зіткнення з мотоциклом «Урал ИМ3810310» державний номер  НОМЕР_2 , яким керував позивач ОСОБА_2 , який в боковому причепі перевозив свою неповнолітню доньку  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Внаслідок дорожньої транспортної пригоди  ОСОБА_1  причинив ОСОБА_2  тілесні ушкодження у виді відкритого перелому лівої голені на межі верхньої та середньої третини з пошкодженням сосудів голені і її травматичної ампутації, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 213-2010р. «Е» від 30 вересня 2010 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння.  ОСОБА_1 відносно позивача, скоїв кримінальне правопорушення, яке кваліфікується за ч. 2 ст.286 КК України. 
16 листопада 2020 року Васильківським районним судом Дніпропетровської області було винесено ухвалу, якою було закрите кримінальну справу у зв`язку із закінченням строків давності, посилаючись на ст.49 КК України, що не є реабілітаційними обставинами. 
Вважає, що внаслідок противоправних дій відповідач спричинив  ОСОБА_2  моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнав через нанесені тілесні ушкодження, а також принизив його честь та гідність, внаслідок чого у нього порушився звичайний порядок життя на тривалий час. Після травматичної ампутації лівої голені ОСОБА_2  став інвалідом третьої групи, що вплинуло на подальшу його роботу та був вимушено піти на пенсію.  ОСОБА_2 було визнано по кримінальній справі № 433/1269/12 як потерпілою стороною, який отримав моральну шкоду, яку оцінює у 100 000 грн., яку й просив стягнути з відповідача. 
Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2021 року позов задоволено та ухвалено стягнути з ОСОБА_1 моральну шкоду на користь ОСОБА_2 у розмірі 100 000,00 грн.; вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що винні дії відповідача спричинили, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 213-2010 р. «Е», тілесні ушкодження у виді відкритого перелому лівої голені на межі верхньої та середньої третини з пошкодженням сосудів голені і її травматичної ампутації. Заявлена позивачем сума до відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 грн. не призведе до незаконного збагачення ОСОБА_2 за рахунок відповідача. Також, судом встановлено, що вимушені зміни у житті позивача, моральні та фізичні страждання від цих змін є триваючими, в той час як вимога про відшкодування шкоди є одноразовим способом захисту від порушеного права.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що відповідно до ухвали Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2020 року у справі № 433/12/69, ОСОБА_2 були спричинені тілесні ушкодження у виді відкритого перелому лівої голені на межі верхньої та середньої третини з пошкодженням сосудів голені і її травматичної ампутації, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 213-2010 р./ «Е» від 30 вересня 2010 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння.
З копії виписки з історії хвороби № 3263/247/1043 вбачається, що ОСОБА_2 поставлено діагноз: травматична ампутація лівої голені на межі с/3, в/3. Травматичний шок 1-2 ст. (а. с. 10). Згідно копії довідки до акту огляду МСЕК № 012171, ОСОБА_2 з 01 жовтня 2012 року отримав 3 групу інвалідності безстроково (а.с. 12). Згідно з висновком комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №2 10190/481 від 28 січня 2014 року, в даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість уникнути зіткнення з мотоциклом «Урал» для водія автомобіля «DAEWOO NEXIA» ОСОБА_1 визначалась шляхом виконання ним вимог п.п. 12.1, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України:
- п. 12.1 ПДР: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»;
- п. 13.1 ПДР: «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу»;
- п. 13.3 ПДР: «Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху», для чого у нього не було ніяких перешкод технічного характеру.
В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля «DAEWOO NEXIA» ОСОБА_1 не відповідали вимогам вимог п.п. 12.1, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України та, з технічної точки зору, знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.
В даній дорожньо-транспортній ситуації уникнення зіткнення з автомобілем «DAEWOO NEXIA» не визначалось односторонніми діями водія мотоциклу «Урал» ОСОБА_2 , а цілком залежало від дій водія автомобіля «DAEWOO NEXIA» ОСОБА_1 по виконанню ним вимог п.п. 12.1, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України.
В діях водія мотоцикла «Урал» ОСОБА_2 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходились би в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.
Також, Ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнено від кримінальної відповідальності за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що винні дії відповідача спричинили, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 213-2010 р. «Е» тілесні ушкодження у виді відкритого перелому лівої голені на межі верхньої та середньої третини з пошкодженням сосудів голені і її травматичної ампутації. Заявлена позивачем сума до відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 грн. не призведе до незаконного збагачення ОСОБА_2 за рахунок відповідача. Також, судом встановлено, що вимушені зміни у житті позивача, моральні та фізичні страждання від цих змін є триваючими, в той час як вимога про відшкодування шкоди є одноразовим способом захисту від порушеного права.
У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Аналогічна норма закріплена й у частині першій статті 19 ЦПК України у чинній редакції.
За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням майна, в фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим пошкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушені права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи вищевикладене, аналізуючи фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що у зв`язку з протиправними діями відповідача, а саме нанесення тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння.
Встановивши обсяг спричинених страждань, характер душевних страждань, яких позивач зазнав внаслідок неправомірних дій відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про справедливість заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, вірно визначивши її розмір, яка є домірною та достатньою на даний час для відшкодування.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, суд не лише не керувався та не застосував, а навіть жодним чином не згадав про правові висновки щодо застосування відповідних норм права які викладені у постанов Пленуму Верховного суду України № 6 від 27 березня 1992 року, а саме те, що підставою для зменшення розміру відшкодування є врахування ступеню вини потерпілого, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2020 року вставлено, що в діях водія мотоцикла «Урал» ОСОБА_2 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходились би в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, а цілком залежали від дій водія автомобіля «DAEWOO NEXIA» ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх суд обґрунтовано спростував.
Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачами у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А : 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко