ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 611/65/21

провадження № 22-ц/818/6136/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в приміщені суду в м. Харкові, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 11 березня 2021 року у складі судді Коптєва Ю.А., - 
в с т а н о в и в:

29 січня 2021 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до   ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами позики, яка складається з суми основного боргу в розмірі 25939 грн., 500 доларів США, суми нарахованих процентів в розмірі 10744,61 грн., суми трьох процентів річних від простроченого боргу в розмірі 2319,79 грн., суми інфляційних втрат у розмірі 4587,73 грн. 
       Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 11 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
       В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       Зазначає, що в усіх розписках відповідач підтверджувала наявність боргових зобов`язань, обіцяла повернути конкретно зазначені суми коштів. ОСОБА_2 визнає наявність боргових зобов`язань та просила суд лише застосувати правила позовної давності.
       Вважає, що суд вдався до критики змісту текстової частини розписок проте, будь-яка інша природа розписок судом не встановлена. Відповідач не заперечувала наявність боргів перед позивачем, доказів про наявність між сторонами якихось інших правовідносини суду не надано. 
       Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту боргових розписок від 10 серпня 2017 року, від 11 вересня 2017 року та від 16 листопада 2017 року не вбачається жодних обов`язків, які походять саме з боргових зобов`язань, тобто зобов`язань, що виникли внаслідок позики. Хоча дійсно відповідач взяв на себе обов`язок повернути зазначені кошти, однак правову природу цих коштів як позики жодним чином не доводить.
        Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 мотивувала свої вимоги тим, що 10 серпня 2017 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики грошових коштів на суму 11 149 грн., на підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_2 власноруч написала розписку від 10 серпня 2017 року та зобов`язалась повернути суму позики у строк до 24 серпня 2017 року. 
11 вересня 2017 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів в сумі 500 доларів США, на підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_2 власноручно написала розписку, якою підтвердила отримання грошових коштів на умовах повернення боргу без визначення строку.
16 листопада 2017 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів в сумі 15 190 грн., на підтвердження якого остання власноручно написала відповідну розписку.
Проте, позичальник не виконала грошові зобов`язання за договорами, кошти у визначені строки не повернула.
Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне. 
10 серпня 2017 року ОСОБА_2 надала розписку наступного змісту «надано мною ОСОБА_2 , 11.12.72 р., дійсно в тому, що я винна ОСОБА_1 гроші в сумі 11 449 грн., та зобов`язуюся повернути їх протягом двох тижнів до 24 серпня 2017 року», На зазначеній розписці мається запис ОСОБА_1 про те, що вона отримала повернення частини боргу в розмірі 400 грн. 11 липня 2019 року (а.с.11).
З фотокопії розписки від 11 вересня 2017 року убачається, що ОСОБА_2 «дійсно вина ОСОБА_1 гроші в сумі 556 доларів США» (а.с.12).
Зі змісту розписки від 16 листопада 2017 року встановлено, що « ОСОБА_2 дійсно вина гроші в сумі 15 190 грн. ОСОБА_1 (а.с.13)
На ім`я ОСОБА_2 позивачем направлялася письмова вимога, датована 19.06.2019, в якій зазначено про обставини укладення договорів позики від 10.08.2017, 11.09.2017, 16.11.2017 та вимога про повернення всіх сум позики у розмірі 26339 грн. та 500 доларів США (а.с. 22).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.
Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів.
Така правова позиція сформована і Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, згідно якої відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Таким чином, з аналізу норм матеріального права, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов`язанням її повернення, та дату отримання коштів.
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач заперечувала укладення між сторонами договорів позики, посилаючись на те, що походження розписок пов`язано не з передачею грошей, а з неофіційними трудовими відносинами.
При вирішенні цієї справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено факт передання ОСОБА_2 грошових коштів саме у борг за розписками від 11 вересня 2017 року та 16 листопада 2017 року та зобов`язання їх повернути, а отже і факт виникнення між сторонами правовідносин позики. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження укладення між сторонами договорів позики 11 вересня 2017 року та 16 листопада 2017 року. 
Відповідачка зазначені обставини заперечує. 
Одночасно з цим, колегія суддів вважає розписку від 10.08.2017 доказом укладення між сторонами договору позики, зі змісту розписки убачається факт наявності боргу у розмірі 11449 гривень та обов`язок відповідачки повернути вказану суму у строк до 24 серпня 2017 року. Також, колегія суддів враховує, що частина боргу в сумі 400 грн. була повернута 11.07.2019. Вказані обставини відповідачкою не спростовано.
       Частиною 1 ст. 1050 ЦК визначено, що в тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто у межах строку кредитування боржник має сплачувати проценти, розмір яких встановлено договором, а в разі подальшого неправомірного користування поза межами строку кредитування — 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
За змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою:
ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де
ІІ1 – індекс інфляції за перший місяць прострочення;
ІІ2 – індекс інфляції за другий місяць прострочення;
ІІ3 – індекс інфляції за третій місяць прострочення;
<...>
ІІZ – індекс інфляції за останній місяць прострочення.
Розрахунок 3 % річних здійснюється за формулою: сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.
Враховуючи ту обставину, що з 24 серпня 2017 року до 11 липня 2019 року відповідачка мала обов`язок з повернення 11449,00 грн., а з 12 липня 2019 року, у зв`язку з частковим поверненням боргу, до дати звернення до суду – 15 січня 2021 року мала обов`язок повернути 11009,00 грн., розмір інфляційних втрат та 3 % річних розраховуються за кожний період окремо.
За період з 24.08.2017 по 11.07.2019 інфляційні втрати склали 2254,30 грн. (сукупний індекс інфляції 1.19689904 х 11449,00- 11449,00 = 2254,30 грн.)
За період з 12.07.2019 по 15.01.2021 інфляційні втрати склали 595,08 грн. (сукупний індекс інфляції 1.05405355 х 11009,00 - 11 009,00 = 595,08 грн.)
       За період з 24.08.2017 по 11.07.2019 сума 3 % річних складає 646, 48 грн. (з 24.08.2017 до 11.07.2019 – 687 днів прострочення, 11 449,00 x 3 % x 687 : 365 : 100
       За період з 12.07.2019 по 15.01.2021 сума 3 % річних складає 500,38 грн. (12.07.2019 до 31.12.2019 – 173 днів прострочення, 11 009,00 x 3 % x 173 : 365 : 100 = 156,54; з 01.01.2020 до 31.12.2020 – 366 днів прострочення, 11 009,00 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 330,27; з 01.01.2021 до 15.01.2021 – 15 днів прострочення, 11 009,00 x 3 % x 15 : 365 : 100)
       Таким чином, сума заборгованості за договором позики від 10.08.2017 складає 15005,24 гривень, з яких 11 009,00 гривень – основний борг, 2849, 38 гривень - інфляційні втрати, 1146,86 гривень – 3 % річних за весь час прострочення. 
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про часткове задоволення позову. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1, ч. 13 ст. 141, п.п. «б», «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У випадках скасування або зміни судового рішення суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції; розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
       З урахуванням часткового задоволення позовних вимог на суму 15005,24 грн до стягнення з відповідача на користь позивача належить судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.
       Заявлені позовні вимоги на суму 57621,58 грн задоволено на суму 15005,24 грн., що складає 26,04 % від ціни позову. Таким чином з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 236,44 грн та у розмірі 354,66 грн за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, а всього: 591,10 грн.
       Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п.3,4 ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1   – задовольнити частково.
       Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 11 березня 2021 року – скасувати і ухвалити нове.
Позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) борг за договором позики від 10.08.2017 у загальному розмірі 15 005 (п`ятнадцять тисяч п`ять) грн 24 (двадцять чотири) коп. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 591 (п`ятсот дев`яносто одна) грн 10 коп.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:                                                                          
                                                                                Н.П. Пилипчук

                                                                                                                       О.Ю. Тичкова